petent att uppställa nya släkten bland lefvermossorna, 
en insinuation, som dock fullkomligt vederlägges at 
det satt, hvarpâ Gray löst sin uppgift. Le Jolis kan 
ocksâ ej lärnna nâgot hâllbart bevis för sitt pâstâende, 
att Gray ej studerat lefvermossorna i naturen utan 
endast efter andras afbildningar. Betecknande för 
Le Jolis’ partiska framställning âr, att ban framhâller 
sâsom en fôrebrâelse mot Gray, att demie vid förfat- 
tandet af sitt arbete begagnat sig af de bas ta hononr 
tillgängliga källskrifterna, och att Le Jolis âtergifver 
ett yttrande af R. Spruce, hvari demie yttrar sig 
ringaktande om Gray, utan att nämna, att Spruce pâ 
samma sida knappast skattar Du Mortier, livilken Le 
Jolis anser vara en inom liepatikologien ’’klassisk’’ 
författare, högre än Gray. Förtjänstfull är emellertid 
Le Jolis’ utredning af hvilken, som bör anses som 
auktor för de i Grays arbete föreslagna släktnamnen 
för lefvermossor, i livilket afseende mycken villradig- 
het radt. Han visar nämligen, att intet giltigt skäl 
föreligger att för dessa släktnamn citera nägon annan 
auktor än S. F. Gray själf. 
Sâsom peremptoriskt skäl för förkastandet af alla 
Grays släktnamn för letvermossor anför Le Jolis, att 
de bildats af personnamn, men ej erhallit ändelsen 
a eller ia; de äro salunda ej bildade enligt artikeln 
27 i de 1867 i Paris antagna lagarne för den bota- 
niska nomenklaturen. Härtill kommer, att släktena 
äro uppkallade efter personer, som enligt Le Jolis 
äro för naturvetenskaperna heit och hallet obekanta, 
hvarigenom namnen strida mot art. 28 i samma lagar. 
Hä remot torde kunna anmärkas, att narnda lagar dock 
omôjligen kunna verka retroaktift, att somliga af Grays 
namn hafva ändelsen a, sa Cavendisliia , Cyatopliora , 
Kantia och Papa, att Pariserreglerna i art. 3 inne- 
hâlla den ännu viktigare föreskriften, att namns regel- 
mässiga riktighet, välljud o. s. v. äro dock jämförelse- 
