1 45 
förringa kraften af hans uttalanden mot släktet Mar- 
tinellius. Att detta släktes utbrytande ur det stora 
släktet Jung er mania , var ett framsteg i Systematiken 
torde ej kunna förnekas. Att Grays släkte ej heller 
är sä onaturligt, som Le Jolis later paskina, framgar 
däraf, att släktena Martinellius ( Scapania ) och Plagio- 
cliila i alla de systematiska uppräkningar af lefver- 
mossor, som jag kan erinra mig, blifvit ställda nära 
hyarandra säsom med hvardera närsläktade. Den 
plattade kalken och bladens form, som stärkt erinrar 
om bladen hos släktet Martinellius , rättfärdigar Radula- 
arternas inordnande i ifragavarande släkte. Da nu 
Grays släkte i sin ordning delats i fiera släkten, före- 
skrifver art. 54 i nomenklaturreglerna, att släktnam- 
net dock skall behällas för ett af de viktigaste af de 
nya släktena. Lindberg har ocksa användt det för 
det, atminstone om afseende fästes vid de europeiska 
förhallandena, artrikaste nya släktet, nämligen det, 
som af Du Mortier kallats Scajoania ; i detta afseende 
har salunda Lindberg handlat i full öfverensstämmelse 
med nomenklaturreglerna. Lindbergs ätgärd har eget 
nog ej vunnit allmännare efterföljd, men maste dock 
säsom füllt korrekt liafva utsikt att med tiden vinna 
erkännande. 
Mylius är Grays svagaste släkte, men ej ens 
detta släkte torde kunna förkastas. Le Jolis grundar 
sin förkastelsedom öfver detsamma hufvudsakligen pä 
dess heterogena sammansättning; tili släktet fördes 
nämligen af Gray Jung. Taglori , J. anomal a , J. cunei- 
folia och J. polyanthos. Häremot kan invalidas, att 
inan för att kunna bedöma ett släkte i första hand 
har att hälla sig tili den öfver detsamma lämnade 
beskrifningen, ett sakförhallande, som betecknande 
nog synes vara för Le Jolis alldeles främmande, sä- 
som synes däraf, att han ingenstädes i sitt arbete ens 
hänsyftar pa, att Gray beskrifvit sina släkten, än 
mindre underkastat beskrifningarne nagon profiling. 
