147 
flera släkten, men, om man undantager utbrytningen 
af släktet Marsupma , kan med fog pâstâs, att dessa 
försök varit misslyckade; att genom sâdana misslyckade 
delningsförsök af andra författare ett släktes namn 
skulle blifva förka.stligt, är en mening, som Le Jolis 
torde blifva ensam om. 
Pallavicinius. Detta namns historia och val 
grundade prioritet framför de talrika andra namnen 
pâ samma släkte har Lindberg 1867 pâvisat i sin 
nppsats ”En liten profbit pâ namnförbistring.” Le 
Jolis anmärker mot släktnamnet, att släktet först af 
Gray kallats Herbertus, hvilket namn genom tillägg i 
slutet af Irans bok ändrats till Pallavicinius , ocb att 
släktet pâ senare tider delats i tvâ släkten, livilka 
anmärkningar ej ails torde vara af beskaffenhet att 
omöjliggöra Grays släktnamn. Art. 54 af nomenkla- 
turreglerna förutsätter tydligen lofligheten af en sâdan 
delning af släkten, men föreskrifver pâ samma gang 
uttryckligen, att vid en sâdan delning det delade släk ■ 
têts ursprungliga namn skall bibehällas och det heist 
vid det viktigaste (det niest typiska eller mest artrika) 
af de nya släktena, hvilken föreskrift äfven Lindberg, 
T re vis an o. s. v. ställt sig tili ef'terrättelse. Pâ tal 
om detta släkte gör Le Jolis ett ovanligt förhastadt 
och misslyckadt anfall mot Lindberg. Han pâstâr 
nämligen pâ grand däraf, att Lindberg för släktnam- 
net oriktigt citerat sid. 684 i andra delen af Grays 
arbete, under tydlig skadeglädje, att detta visar, att 
Lindberg ej själf läst Grays arbete, en slutsats, som 
man med kännedom om Lindbergs ovanliga samvets- 
grannhet maste finna osannolik. Citatet af andra 
delen i stället för första delen kan väl likasa gärna 
bero pâ skrif- eller tryckfel. Däremot blir citatet af 
sida 684, om det far gälla för första delen füllt rik- 
tigt, da det är tili denna sida, som Gray förlagt sin 
ändring af namnet Herbertus tili Pallavicinius. Le 
Jolis synes ej begripa, att man vid ett arbetes be- 
