234 
marens vattenorarâclen, dar Hedströmmen, Arbägaän, 
Svartän m. fl. vattendrag utgöra tydliga spridnings- 
vägar för denna växt. — Huruvida de isolerade före- 
komsterna (se kartan sid. 225) iiiom det högre liggande 
gränsomrädet mellan Södermanland och Ostergötland, 
hvilket ej har varit täckt af det postglaciala hafvet, 
äro att betrakta som reliktförekomster eller som för- 
poster under framryckandet mot oster, är för närva- 
rande svärt att afgöra. Möjligt är ju ock att arten 
ej är füllt spontan pä dem. — Annu ett exempel pä 
artens utbredning efter den postglaciala sänkningens 
maximum är Venerns norra sida, där den isynnerhet 
kring elfvarnes utlopp (Jfr. sid. 222) utbredt sig pa de 
stora omräden, som pä grund af den olikformiga höj- 
ningen blifvit land under den senast försiggängna 
positiva niväförskjutningen 1 ). 
Den med ett nedan omnämdt undantag fullstän- 
diga fränvaron af subfossila lämningar af Ainus incana 
inom det jämförelsevis väl undersökta Sydsverige 
visar med bestämdhet, att arten här mäste vara myc- 
ket ung, och att dess nuvarande gräns inom denna 
del af värt land ej är nägon klimatisk gräns utan 
endast en tidsgräns. — Om orsaken hvarför detta 
träd, som i norra Sverige har en rätt hög älder, ej 
hunnit utbreda sig längre mot söder än fallet visât 
sig vara är det ganska svärt art med bestämdhet 
uttala sig. Mig synes dock som om detta förhällande 
sannolikt berodde därpä, att dä Ainus incana hunnit 
sprida sig sä längt mot söder som tili mellersta Sve- 
riges nordliga delar, den där häjdats af under dâva- 
randc Jdimatiska förhällanden i den ömsesidiga kam- 
pen vida gynnsammare stälda arter, framförallt A. 
glutinosa. I den under arbete varande tredje afdel- 
ningen af r växtpaleontologiska undersökningar af 
svenska torfmossar” blir jag ocksä i tillfälle att 
’) Jfr. De Geer, Om strandliniens förskjutning vid vara in- 
sjöar. — Geo). För. Förh. Bd. 15. (1893), sid. 378. 
