237 
som de bägge .JiwMsarterna först stött samman, 
som det synes i en tid, da ännu ej eken nätt sin 
nordgräns, och den postglaciala sänkningen ej 
inträdt. 
De jämförelsevis dock sparsamma fynden af al 
under furvegetationens tid i södra och mellersta Sve- 
rige tyckas ange, att Ainus glutinosa , ehuru förekom- 
mande, likväl ej spelade den rol inom Vegetationen 
som den senare kom att göra. Sedan eken inträngt 
och tryckt sin präget pä hufvudmassan af vära skogar, 
bief aie n ett af de allra allmännaste trädslagen, ätmin- 
stone kring vattendragen. Ved, grenar, blad, stipler, 
frukter, han- och honhängen anträffas i riklig mängd 
i nästan alla torfmossar, leraflagringar m. m. frän denna 
tid, som äro undersökta närmare i säväl Danmark som 
södra och mellersta Sverige; säväl i dem som underlagrar 
och dem som öfverlagrar de marina postglaciala bild- 
ningarne. Här kan ej omtalas alla de fynd man kän- 
ner ; endast nägra skola beröras hvilka visa att denna 
art hör tili dem som inom mellersta delarne af den 
skandinaviska halfön haft ännu större utbreduing än 
den nu har. Jag x ) har förut sökt sammanställa de 
bevis för klimatförändringar under kvartärtiden som 
finnas samt ytterligare genom undersökningar sökt 
utreda dessa förhällanden. Pä vär kunskaps nuva- 
rande Standpunkt kan man anse att temperaturen efter 
istiden varit i ständigt stigande, ända tili den tid 
eken natt sin maximiutbredning, sedan har, som förut 
antydts, ett fallande sä smäningom egt rum. Den 
mest framträdande följden af detta är barrträdens — 
') Af. Hedströms framställning (Bot. Not. (1893) sid. 109 o', f.) 
skulle man kunna fä det intrycket att först genom hans fynd pä 
Sollerön i Dalarne och vid Yalla i Helsingland det skulle klifvit 
kändt att ”ett mildare klimat varit rädande i Sverige” och vid hvil- 
ken tid detta rädde. Att sä ej är förhällandet finner en hvar lätt 
nog genom mina ofvan citerade uppsatser (Om kvartära klimatväxl. 
och Yäxtpal. Under?. 2), i hvilka äfven föregaende förf:s arheten 
finnas citerade. 
