238 
granens och farens — begynnande framträngande mot 
söder. Den klimatiskt gynnsammaste perioden faller. 
under tiden närmast före, under och närmast efter den 
postglaciala sänkningen. Under sistlidne sommar har jag 
i Upland, Vestmanland och Dalarne ocksa funnit rikliga 
bevis för, att den skogsvegetation, som inom dessa lan- 
skap först utbredde sig pâ de omräden det nämda haf- 
vet lämnade, var en ek vegetation, hvilken sedan un- 
danträngdes af granen och fur en. Sarnman med eken 
finnes Ainus glutinosa mycket allmän i de inom nämda 
provinser undersökta mossarne, men i omgifningarne 
af mossarne är den nuförtiden antingen alldeles för- 
svunnen eller mycket sällsynt. Som ett exempel kan 
anföras de närmare omgifningarne af Linde, dar i ej 
mindre an fyra mossar, ganska aflägsna frän hvar- 
andra, stora massor af al-lämningar funnos subfossila 
samman med ek, lind, Najas marina o. s. v., under 
det att, oaktadt uppmärksamt sökande, endast ett enda 
lefvande individ künde upptäckas. Ainus incana var 
däremot mycket allmän, och fans pâ alla de under- 
sökta mossarne här. Ett likadant utträngande af 
alen har egt rum längre norrut. Af förhailandena 
i den ofvan omtalade Askammen i Själevads sn, 
Angermanland framgar det tydligt, att Ainus gluti- 
nosa frân att i de lager, som bildades omedelbart 
efter landets höjning, vara den vanligaste, arten smä- 
ningom förträngdts af A. incana. Under sä nordlig 
breddgrad har efter all sannolikhet A. glutinosa aldrig 
blifvit ensamt radande, men att observera är, att 
denna fyndort ligger c. 50 km. nordligare än Anger- 
manelfvens utlopp, där vid kusten artens nuvarande 
värkliga nordgräns kan anses vara belägen. — I ar- 
tens nuvarande utbredning eger man möjligen ocksä 
ett vittnesbörd om att den sä nordligt som i Vester- 
botten varit stadd utbredning i sä sen tid, som 
efter den postglaciala sänkningens utjämnande. Alla 
de ofvan omtalade fyndorterna inom denna provins 
