241 
och mikroskoptuben inpassas ljustätt i dess stalle, exem- 
pelvis och enklast genom ett svart pappersrör. Men 
dessförinnan hör man hafva fastsatt det préparât, som 
skall afbildas, med klämmare och genom mikrometer- 
skrufven instält tnben för vanligt seende. Ar detta 
gjordt tager man ”svarta doket” öfver hufvudet, och 
man skall dâ pâ kamerans visirskifva iakttaga en bild 
af preparatet. För att fâ denna sa skarp som möjligt 
vrider man mikroskopets mikrometerskruf allt under 
det att bilden iakttages pâ visirskifvan. Härvid är 
att märka, att denna bild vid starkare förstoring och 
sa vida särskilda ljuskondensatorer ej användas, är 
ganska svag och man behöfver derför vänja ögat vid 
mörkret ett ögonblick för att väl kunna iakttaga den. 
Användes naturlig belysning är det best att placera 
mikroskopet sa, att objektivet pekar direkt mot fria 
lüften. Har man pâ detta sätt fätt största möjliga 
skärpa hos bilden pâ visirskifvan, sä kan denna senare 
genom kamerans inställningsskruf placeras hvar som 
heist, utan att skärpan förändras, hvilket just är en 
af metodens fördelar, dâ man derigenom blir iständ- 
satt att med samma Unser erhâlla en vexlande för- 
storing. 
Sedan man säledes genom användande af mikro- 
skopets inställningsskruf fätt bilden skarp och genom 
kamerans d:o fâtt en passande storlek pâ bilden, isät- 
tes kasetten och pläten exponeras för ljuset — en tid, 
som vexlar högst betydügt allt efter de linser man 
använder, bälgutdragets storlek, belysningen o. s. v. 
Jag har vid mina försök användt i'rän 10 sekunder 
ända tili 3 à 4 minuter. Sedan följer plätens fram- 
kallning och fixei’ing enligt vanliga fotografiska me- 
toder. Att ’’förstärka” pläten efter framkallningen 
(med sublimatlösning och ammoniak) är i de fiesta 
fall att rekommendera, sävida exponeringstiden ej varit 
absolut rätt tilltagen och objektet temligen mörkfärgadt. 
Ar preparatet mycket ljust, sticker det jemförelsevis 
