samt mottagas exemplar frän barlaslplatser o. dyl. för 
bestämning, särskilt aller av familjen Cruciferce, vidare 
släktena Achillea, Asler, Medicago och Silene. Uppgift om ar- 
tal för första uppträdandet pa varje plats äro önskvärda. 
Bestämningen av Scropluilarianriev erbjuder svärig- 
beter, emedan goda och framför allt konstanta karak- 
tärer ofta saknas. En karaktär, nämligen utseendet av 
den femte standaren, som är ombildad tili staminodium, 
har man i stör utsträckning använt vid släktels indel- 
ning i grupper och t. o. m. vid särskiljandet av 
arter. Detla har visât sig vara ett otill förlitligt känne- 
märke, enär det lios en och samma art är underkastat 
variation i form och utbildning. Inom vissa gränser är 
dock staminodiet användhart säsom systematiskt sär- 
märke. I föreliggande översikt har ej tagits sä slor hänsyn 
tili denna karaktär, som annars är fallet i floristiska arbeten. 
Bladens form och tandning äro mycket växlande. 
Var vanligaste art S. nodosa L. varierai* stärkt i detta 
avseende, frân lint sâgade, nästan lancettlika blad tili 
grovt sägade, hjärtlika blad. Stundom kunna bladen 
t. o. m. fâ spjutlik bas eller bliva flikiga. 
Blomfärgen är i allmänhet mörk och dyster, rödbrun 
eller gröngul och erbjuder intet karaktäristiskt för de 
särskilda arterna. Gula blommor finna vi endast inom 
vernalis-gruppen. 
Jag kan i detta sammanhang tillägga, att den inörk- 
bruna färgen i blommorna är den för s. k. gelingblom- 
raor utmärkande. Blommorna besökas ocksä gärna av 
getingar och bin. Linné kallade flenörtens blommor för 
»vesparum deliciæ » = getingarnas förlustelse eller frit t 
översatt läckerhet för getingar. Att insekter lockas av 
färger är visât genom försök av flere forskare t. ex. 
Kahl v. Frisch, v. Hess, Plate, Forel och andra. 
Bladens konsistens, tjocka eller tunna blad, kan under- 
stundom lämna särmärken tili bjälp vid bestämning. 
