50 
ett visst växtsamhälle försöker han aterföra den stoi-a 
mângfalden av växtformer pa 19 s. k. grundformer. 
Denna indelning grundar han pâ en fysionomisk grup- 
pering av växtformerna oberoende av deras släktskaps- 
förhallande. Under lian formen uppför han salunda 
klättrande gras, Vit is- och Smilax-arler och andra; under 
kaktusforme n icke blott kaktéer utan ocksà kaktus- 
liknande afrikanska euphorl)iacéer etc. Slödd pâ dessa 
grundformer ger han mästerliga skildringar av växtsam- 
hiillen under olika himmelstreck (Humboldt 1808). 
Andra forskningsresanden byggde vidare pâ den av Hum- 
boldt grundade fysionomiska vegetationsbeskrivningen 
(se härom Du Rietz 1921). Sa t. ex. Martius, soin i 
sin »Physiognomie des Pflanzenreiches in Brasilien» 
(1824) gav en översikt över de viktigaste brasilianska 
växtsamhällena, t. ex. urskogarna, olika typer av gräs- 
stepp etc. Dessa växtsanihällen framställer Martius som 
naturliga vegetationsenheter. 
Det var emellertid icke bara vegetationens samman- 
sättning och fysionomi, som intresserade datida forskare; 
Humboldt bland andra bade lagt stör vikt vid de kli- 
matiska förhallandena, da det gällde alt förklara olik- 
heterna i Vegetationen pâ olika breddgrader och pâ olika 
nivaer över havsytan. Före honom bade Willdenow 
(1798) uttörligt diskuterat klimatets inflytande pâ väx- 
ternas form och utseende i polarländerna, i medelhavs- 
länderna, i Australien o. s. v. Han hade pâpekat den 
habituella likheten mellan Kap-växter och australiska, 
skildrat hur lägre växter ofta förhereder marken für de 
högre etc. Och ar 1822 definierar Schouw växtgeografien 
som »den Videnskab der fremsætter Planternes nærvæ- 
rende Förekomst, Voxekreds og Fordelingsmaade, samt 
Jordklodens nærværende Vegetations Forskielligheder, 
allt med Hensyn til de ydre paa Planterne indvirkende 
Momenter». Dessa »Momenter» diskuterar han ingäende 
pâ ett 100-tal sidor i sin växtgeografi och lämnar sam- 
