51 
ticligt upplysningar om användningen av regnmätaren, 
hygrometern, fotometern och andra instrument. Vaxter- 
nas »Stedforhold» intresserar honom i hög grad, och 
han uppställer och avgrünsar âtskilliga växtgrupper efter 
stândortens natur (hydrofyter, halofyter m. fl.). 
Det var säledes icke underligt att den unga. spirande 
vetenskapen om växternas samhällsliv som avläggare till 
växtgeogralien tog i arv läran om de klimatologiska, 
kemiska och fysikaliska faktorernas inverkan pä Vege- 
tationen. Da Meyen, Humboldts lärjunge, är 1836 sain- 
manfatlade sin tids vetande om växternas geografi och 
fysionomi hehandlades ocksä kapitlet om jordmänens 
inverkan pa växternas och växtsamhällenas förekomst 
och uthredning. Han ger karaktäristiska skildringar av 
ängar, ljunghedar och torvmossar. Om löv- och barr- 
skogen säger han följande: »De Candolle har brukat 
bäda utti'ycken (nämligen Linnés sylnae och nemora) sä- 
som synonymer, men vilket vi icke kunna gilla. Till 
barrskogarna höra Linnen borealis, Pyrolae- arter, Vacci- 
nium Myrtillus, Listera cordata o. m. 11.; i löfträdssko- 
garna ater i synnerhet Hepatica triloba, Paris q und ri folia, 
Monotropa Hypopheya, Oxalis Acetosella o. s. v.» (I del. 
p. 78). Som förklaring pâ atl vissa växter, och da oftast 
de s. k. sällskapsväxterna (Schouws Plantae sociales), 
bilda massvegetation, framhäller ban gang pa gang jord- 
mänens betydelse. Sä säger han: »Betrakte vi en na- 
turlig harrskog, sä finna vi att utsträekningen av den- 
samma, med fä undantag, blott inskränkes av jordmänens 
förändring. Hur vanligt är det icke, att fâ se, om en 
liten tlod eher etl stillastäende vatten gär igenom en 
sädan harrskog, atl alltid nägra löfträd stä pä stränderna 
af detta vatten, hvarest jordmänen vanligen är battre, 
än i sjelfva barrskogen; än förekomma Alar, än Vide- 
arter eller andra stora buskartade växter.» (I del. p. 82). 
Det förhällande att liknande eher identiska arter 
kunna uppträda pä lokaler, som geograliskt ligga längt 
