53 
bald zeigt sie ein Aggregat von Arten, die, mannigfaltig 
in ihrer Organisation, doch eine gemeinsame Eigentüm- 
lichkeit haben, wie die Alpentriften fast nur aus peren- 
nierenden Kräutern bestehen.» Ar 1845 gav han den 
första detaljerade vegetationsbeskrivningen (av torvmosse- 
vegetation) med användande av skarpt begränsade, na- 
turliga växtsamhällen som enheter (Grisebach 1845). 
Och 1872, i första upplagan av »Die Vegetation der 
Erde», utvecklade han Humboldts grundformsystem och 
ökade antalet grundformer, som han kallar vegetations- 
former, tili 54. Vid beskrivningen av de olika vegeta- 
tionsomrädena grupperas vegetationsformerna (lavformen, 
kaktusformen, steppgräsformen etc.) tili vegetationsfor- 
mationer (lavtundra, grässtepp, etc.), och lördelningen 
av dessa i olika regioner ställas i närmaste sainband 
med klimatiska faktorer. 
Vegetationsfysionomiken, växtsamhällslärans morfo- 
logiska aspekt, konsoliderades med Grisebach. Den 
dominerande ställning som den fysiologiska riktningen 
inom växtsamhällsläran kom all intaga efter Grisebach 
far sin förklaring genom det alltmer tilltagande intresset 
för den s. k. biologien. Morfologiska och anatomiska 
spörsmäl började belvsas Iran fysiologisk synpunkt 
(Schwendener, Haberlandt), och Darwins selektions- 
teori hläsle nytt liv i det gamla prohlemet om de yttre 
faktorernas inverkan pä organismerna. Man sökte komma 
pä sparen växternas anpassningar och harmonien mellan 
form och miljö. Sä uppstod anpassningsläran eher eko- 
logien (Heiter, Haeckel), läran om sammanhanget mel- 
lan de yttre hetingelserna och hyggnadsformen. Länge 
präglades emellertid ekologien av dilettantism och ove- 
derhäftighet, och först sedan den allmänna botanikens 
främste mälsmän (Goebel, Schimpkr, Warming, Wies- 
ner) tagit ledningen, vann ekologien stadgat rykte. En 
omständighet, som icke litet bidragit tili ekologiens upp- 
sving i modärn tid, ligger i dess nära anslutning tili 
