54 
den experimentella fysiologien, framförallt säsom den 
bedrives vid de berönida tropiklaboratorierna (i Buiten- 
zorg, Java och vid ökenlaboratoriet i Tuszon, Arizona.) 
Eburu redan Drude (1887), Grisebachs lärjunge, 
sökt göra de modärna ekologiska synpnnkterna gällande 
inoin sociologien, blev det dock Warming (1895), som 
bragte den »ökologiske Plantegeografi» tili ledareställ- 
ning. Yäxternas förhällande till vattnet göres av War- 
ming till huvudindelningsprincip. I sin Plantesamfund 
uppställer han l'öljande fyra ekologiska klasser: 
hvdrofyt-, xerofyt-, halofyt- och m eso l’vt vege- 
tation: i den engelska upplagan av ar 1909 har 
antalet klasser ökats tili 13. Under dessa stora huvud- 
avdelningar grupperar sa Warming de s. k. livsfor- 
inerna, vilka i viss man motsvara Grisebachs vegeta- 
tionsformer. Lycopodium clnvatum och Lysimachia Xum- 
mularia höra tili sannna livsform, nämligen tili krvp- 
växtformen, och tili örtern as huvudtyp (— grund- 
form; andra huvudtyper iiro träd, buskar. dvärg- 
buskar etc.). Aven om Grisebach med sina vege- 
tationsformer avsett att karaktärisera de klimatiska 
betingelserna inoin ett omräde, sä blev dock det fysio- 
nomiska det utslagsgivande momentet för honom. För 
Warming är icke detta tillräckligt, det ekologiska blir 
för honom det väsentliga, och livsformerna anser ban ha 
uppkommit genom direkt anpassning tili förhärskande 
miljöfaktorer U Formationen definierar Warming som 
en »community of species, all belonging to definite 
growth-forms, which have become associated together 
1 Sam ni a upplättning förfäktar i stort sett Raunkiaer 
(1907), som dock till grund för sitt livsformsystem lägger en 
enhetlig synpunkt. nämligen cle anpassningar genom vilka väx 
terna âro i stand att överleva den ogynnsamma arstiden, sär- 
skilt da föryngringsknopparnas plats. Duudes livsformsystem 
(Drude 1913), som âr det hittills utfôrligaste. bygger pâ mor- 
fologiska karaktärer av olika art. 
