56 
illustration pâ en dylik suceessionsserie. Slutstadiet i 
successionsserien, den kulminerande typen eller klimax- 
formationen, soin den kallas, växlar med det förhär- 
skande klimatet. I klimatomrâden med normal neder- 
börd bildar skog slutstadiet, i de mest nederbördfattiga 
är öken slutstadium, i arktiska tundra etc. Dessa slut- 
stadier, Schimpers klimatformationer, représentera de 
relativa jämviktslägena mellan vegetation och klimat. 
Den förste, som utvecklade dessa idéer, var Cowles 
1901. Det var emellertid Clements (1904, 1916), som 
bragte denna s. k. fysiogratiska klassifikation av växt- 
samhällena till allman tillämpning i Amerika. Stand- 
orten, »the habitat», gores till föremal för exakt detalj- 
studium; den utgör »the basic cause» av formationen, 
säger Clements och fortsätter: »Every community not 
only owes its grouping or composition to the habitat, but 
the species, and especially the dominant ones, take their 
characteristic impress from it. While their reproduction- 
form or taxonomic form shows this least for obvious 
reasons, the vegetation-form, growl-form, or life-form 
usually affords a striking illustration of this fact, and 
the habitat-form is an exact and universal record of it» 
(Clements 1916, p. 123). Klimaxformationen är den 
växtsociologiska enheten; alla de till en klimaxformation 
ledande suceessionsstadierna betraktas som olika utveck- 
lingsstadier av densamma. Klimaxformationen bildar en 
»organic entity», en komplex organism, som liksom arten 
genomlöper vissa ontogenetiska utvecklingsstadier; »the 
formation arises, grows, matures, and dies». Clements 
delinierar formationen sälunda: »the final stage of vege- 
tational development in a climatic unit. It is the climax 
community of a succession which terminates in the 
highest life-form possible in the climate concerned.» 
Vegetationen pâ jorden uppdelas i ett antal dylika kli- 
maxformationer, som var och en sammanfaller med en 
