viss klimattyp. För Nordamerika uppställer Clements 
provisoriskt 2Ü klimaxformationer. 
Med den Clementska uppfattningen och klassifika- 
tionen av växtsamhällen ha vi nätl extremen av den 
riktning inom växtsamhällsläran, som vi ha kallat den 
fysiologiska. Den har sin upprinnelse i den Humboldtska 
växtfysionomiken, leder sä smaningom under allt star- 
kare betoning av det fysiologiska momentet over till 
den Warmingska uppfattningen och klassilikationen av 
växtsamhällena grundad pâ livsformerna sasorn ekolo- 
giska anpassningstyper, uppkomna genom direkt anpass- 
ning till Standorten för att sa slutligen kulminera i den 
Clementska klassilikationsprincipen, som ieke hlott bygger 
pâ livsformen som stândortsanpassning, men dessutom 
pâ formationen uppfattad som slutled i en lang anpass- 
ningsprocess. 
Extremen av den motsatta riktningen inom växt- 
samhällsläran, den som vi i det föregäende kallat den 
morfologiska, représenteras av den s. k. Upsalaskolan. 
Även denna riktning har sina rotter i den Humholdlska 
växtfysionomiken, utvecklas vidare av Grisebach och 
Kerner (1863) och har sina första lysande represen- 
tanter hos oss i Hampus von Post (1851, 1862) och 
Ragnar Hurt (1881). Hurts »Försök till analytisk be- 
handling av växtformationerna» av âr 1881 hiev av sär- 
skild grundläggande betydelse för den fortsatta utveck- 
lingen av samhällsmorfologien. 1 delta arbete söker 
Hurt »lemna ett bidrag till utredning av lagarne för 
växtformationernas sammansättning» genom att utreda 
de »allmänna grunddragen uti växtformationernas bygg- 
nad». Hurts metod bestâr i att uppteckna alterna pâ 
homogena vegetationsfläckar och att ange alternas ym- 
nighet efter en femgradig skala (ymnig, riklig, strödd, 
spridd, enstaka). Därefter ordnar han alterna i skikt, 
av vilka han urskiljer tvä skogsskikt (högskog- och lâg- 
skogsskikt), ett snârskikt, tie fältskikt (översta, mellersta 
