58 
och lägsta) och ett bottenskikt samt anger de grund- 
former, som dominera i varje skikt. Grundformerna 
äro 10: harrt räd, lövträd, buskar, ris (tili vilka 
Lycopodium föres), gras (tili vika Equisetum räknas), 
Örter, slingerväxter, vitmossor, bladmossor 
(som även upptager Selaginella) och lavar. Varje grund- 
form uppdelas i ett antal v ege t a t i o n s fo r m e r, som 
karaktäriseras rent fvsionomiskt och namnlägges efter 
Humboldts mönster, t. ex. Pi nusformen, E rica- 
form en, Stellari a for men etc. Formationerna ka- 
raktäriseras och benämnas nu efter dessa vegetations- 
former. t. ex. tall- och lavformationen, lju In- 
formationen etc. Uppställningen av formationerna, 
som genom sin snäva begränsning mest närma sig 
associationer, grundar sälunda Hult pä de fvsionomiska 
grundformerna; den floristiska sammansättningen till- 
mätes däremot ingen vikt h 
För utvecklingen av växtsamhällsmorfologien i det 
övriga Europa bade Hult föga betydelse. Hans för- 
nämsta arbete var avfattat pa svenska, ocb detta lade 
hinder i vagen för spridningen av bans idéer. Av stör 
betydelse för samhällsmorfologiens begreppsutveckling pà 
kontinenten blevo Schhöters (1902) arbeten. Han skilde 
strängt pä den »topografiskt-fysionomiska» ocb den »eko- 
logiska» klassifikationsprincipen och deünierade klart de 
bäda för samhällsmorfologien sa viktiga grundenheterna 
association, som ban kallar »Bestandestypus», och 
formation under betonande av vikten av det fysionomi- 
ska momentet, d. v. s. livsformerna. för bäda enheterna. 
Nästa steg togs, av Brockmann-Jerosch (1907). som 
— under framhällande av vikten av associationens 
1 Orsaken tili särskiljandet av sä niänga Vegetationsformer 
(tili antalet 43) och därav betingad formationssnävhet beror 
väl av omradets (norm Finland) artfattigdom, eftersom ett 
ringa antal arter sannolikt för med sig uppställandet av pro- 
portionsvis Hera vegetationsformer ân en mângfald arter. 
