63 
grundformsystem. Tyngdpunkten ligger dock i be- 
handlingen av de i associationerna râdande lagbunden- 
heterna beträlTande konstanter, arternas inängdförhallan- 
den, artantal etc. samt pä framställningen av de praktiska 
metoderna for stndiet av associationerna sâsom de ut- 
experimenterats av Upsalaskolan. Associationernas grän- 
ser belysas ocksâ av fork, och det visas, alt associatio- 
nerna icke — som man ofta tror — flyta jämnt over i 
varandra utan tydlig gräns, utan äro skarpt avgränsade 
frân varandra. 
Liksom arterna üro ocksâ associationerna i naturen 
givna enheter, och liksom vi ha en arternas Systematik, 
morfologi och ekologi sä fordrar förf. en växtsamhällenas 
Systematik, morfologi, ekologi etc. Växtsociologiens strä- 
van skall gâ nt pâ att vinna kunskap om de i naturen 
existerande växtsamhällena, deras utseende, sammansätt- 
ning, uppkomst, lörändringar, utbredning etc. Om nagon 
av dessa uppgilter skulle anses för viktigare vore det 
fastställandet av de i naturen existerande associationerna, 
ly dessa rnâste bilda utgängspunkten för varje under- 
sökning over växtsamhället. 
Den föregaende historiska framställningen visar, att 
växtsamhällsläran framväxte direkt ur växtgeogratien och 
tillämpades under sitt lidigaste utvecklingsskede som 
hjälpdisciplin at denna. Vaxtgeografien satte emellertid 
sin prägel pä samhällsläran ocksâ sedan den senares 
självständighet som vetenskap börjat hävdas. Detta icke 
blott vid skildring av Vegetationen över större klimat- 
gebit, som i Grisebachs »Die Vegetation der Erde», men 
ocksâ vid försöket att bringa begränsade vegetations- 
lläckar i relation till stândortsfaktorerna. Schouws lära 
om växternas »Stedforhold», bans försök tili gruppering 
av växterna i hydrofyter, halofyter etc., som vidare ut- 
vecklades av Meven, Thurmann (1849) och andra, voro 
ty|iiskl växtgeografiska problem, vilka bl. a. den förut 
