134 
meddelar i sin spridningsbiologi fiera exempel härpä. 
Glück (1911, s. 159) omtalar, att växten lätt kan överga 
till ett submerst levnadssätt och blir da vintergrön. Denna 
amfibiska förmäga gynnar naturligtvis en spridning ge- 
nom vatten. 
Lysimachia Nummularia svnes vara utbredd over 
heia Europa. I Amerika uppträder den förvildad. [I 
Lauenburg vid Elbe är den enligt Keilhack (1884) fun- 
nen fossil i interglaciala lager.] Hos oss har nog växten, 
Skâne dock kanske undantaget, ej fran början haft hem- 
ortsrätt. Den är i hög grad kulturspridd. Dess jämna, 
vackra bladmatta. de klargula blommorna (som utsända 
en svag men utsökt fin doft) och dess förmäga att kunna 
trivas pa saväl sidlänta som torrare lokaler 1 göra den 
ocksä väl förtjänt av odling. En gang inkommen haller 
den sig gärna kvar och sprides lätt vidare, om beting- 
elserna härför äro gynnsamma. I sitt uppträdande verkar 
den dä ofta füllt spontan, ingäende i naturliga växtsam- 
hällen. 
\ T idstâende karta visar utbredningen av vär växt i 
Sverige. För dess upprättande har jag genomgätt litte- 
raturen, granskat herbarierna i Uppsala, Lund och Stock- 
holm samt dessutom av fiera botanister erhällit lokal- 
uppgifter. Till alla dessa riktar jag härmed mitt tack: 
Fil. mag. E. Almquist, Fil. D:r I. Arwidsson, Docent E. 
Asplund, Fil. kand. G. Björkman, Fil. kand. H. Bäck- 
ström, Fil. D:r G. Böös, Docent E. Du Bietz, Fil. kand. 
1 Barxewitz (1898, s. 4) meddelar följande iakttagelse fran 
Brandenburg: »Die Pflanze war neben einer Weide unten am 
Stamm auf dem Erdboden entwickelt, und stieg von ihrem nor- 
malen Standort aus am Stamme der Weide epheuartig empor 
». I samband harmed kan omtalas, att Serxaxder (1901, 
s. 374) funnit orten växande pâ stammarna i en stör Salix 
aurita- grupp. »Värfloden», skriver han, »gär ibland ganska 
högt pâ stammarna och har i den sprickiga barken anbringat 
en del groddskott, som sedan i löfverkets djupa skugga ut- 
vecklat sig som epifyter». 
