194 
fall mäste vara att bedöma, oui tvâ former äro besläk- 
tade med varandra eller icke. Omförandet har därför 
ofta medfört ökad förvirring i nomenklaturen utan att 
vara tili nâgon nvtta. Andras dessutom originalbeskriv- 
ningen efter en form, som den omförande kanske blolt 
trott vara identisk med originale!, sä bl ir villervallan 
ännu större. 
Liknande förvirring har förorsakats därav, att vissa 
författare icke beskrivit en bestämd form, utan sam- 
mansatt en beskrivning för fiera former, som dâ skulle 
utgöra ett s. k. kollektivspecies. I en dylik kollektiv 
beskrivning, som man ej ens vet, om den i sina alla 
detaljer har motsvarighet i naturen, kan man plocka 
in vitt skilda saker. Atminstone hos Rubus äro sä- 
dana artbeskrivningar tili skada, därför att man i varje 
fall icke genom kollektivbeskrivningen kan omfatta en 
bestämd, vid sina gränser frân andra former avgrän- 
sad grupp av Rubus- form er. I huru stör utsträckning 
beskrivningarne skett pâ sagda vis, är ofta svart av- 
göra. Föreligger en sädan beskrivning, utan att man 
vet om, att den är gjord kollektivt, kan man fä söka med 
ljus och lykta utan att finna nâgon form, som alldeles 
passar in med beskrivningen. Sammanför man däremot 
i en grupp enskilda, var för sig beskrivna arter, vet 
man atminstone, vad man har. 
Man har utgâtt frân felaktiga förutsättningar vid 
Rubus- formernas uppställning, i det man ofta sagt: dessa 
tvâ former hava vissa karaktärer gemensamt, därför äro 
de besläktade och därför böra de sammanföras. Dâ 
Lidforss visât, att former kunna hava karaktärer, som 
äro främmande för föräldrarne, och Focke ädagalagt, 
att avkomlingar av samma stamart med tvâ skilda, sins 
emellan lika arter, ibland kunna se ut mycket lika, men 
ibland fullkomligt olika, sä kan i mänga fall ingen säker 
slutledning beträffande släktskapen dragas av likheten i 
enskilda karaktärer. Efter mitt förmenande bör man 
