246 
emellertid, när vissa kemiska reaktioner avspela sig mel- 
lan lösta, genom kolloida medier dififunderande âmnen, 
vilka dürvid kemiskt pâverka varandra, sâsom i Liese- 
gan'GS klassiska försök vid tillsats av en droppe silver- 
nitrat till en gelatinmassa, som innehâller en ringa mängd 
löst kaliumbikromat. I den mân silvernitratet vid difl'u- 
sionen sprider sig utât, inträder hârvid en utfällning av 
. silverkromat i form av utomordentligt talrika, mörkt 
rödbruna ringar, som koncentriskt omgiva ofärgade skikt. 
Det beskrivna fenomenet, vilket beror pâ periodisk (av- 
bruten) fällning inom mediet x , gör sig under vissa be- 
tingelser gâllande aven vid ett flertal andra, i kolloida 
medier forsiggâende reaktioner, t. ex. vid bildningen av 
blykromat, kalciumkarbonat, kalciumfosfat m. fl. âmnen. 
Vid mina undersökningar over jodstärkelsen gjorde 
jag bekantskap med ett hitintills obekant fall av dylik 
zonbildning. Detta fenomen inträdde vid bildningen av 
rost kring tint fördelade järnpartiklar. Utströr man järn- 
tilspân i glest skikt pâ ytan av gelatin, innehâllande lest 
jodkalium — ävensom, sâsom i mitt försök var fallet, 
förklistrad stärkeise, vilket dock svnes för försöksresul- 
tatet ha varit betvdelselöst — , bi Idas kring partiklarna 
tätt ställda, fran varandra väl avgränsade skikt, som emel- 
lertid ha sä obetvdlig storlek, att de endast vid mikro- 
skopisk undersökning kunna iakttagas. Försöket utfördes 
i en Petriskäl, i vilken gjutits ett omkring 1 h cm. högt 
skikt av gelatin, innehâllande pâ 100 viktdelar vatten 15 
delar gelatin, 4 delar jodkalium och en knivsudd potatis- 
stärkelse, som överförts i klister. Sedan massan stelnat, 
utströddes pâ dess yta tint fördelad järnfilspan, sä att 
1 Förloppet av ringbildningen har av Wilhelm Ostwald 
teoretiskt förklarats sâsom beroende pâ uppkomsten av över- 
mättade lösningar — härtill predisponerar i allmänhet geltill- 
ständet — , vilka omväxlande uppträda i metastabilt och labilt 
tillständ. Andra förklaringsförsök tili fenomenet ha lämnats 
av Bechhold och Hatschek. Se Liesegang (II, 89). 
