248 
hâllandet beror uppenbarligen dârpâ, att skikten verkade 
soin ett gitter och gâvo upphov till diffraktionsspektra. 
Gäller det sedan att avgôra, vilken art av zonbild- 
ning som förelegat i det nu beskrivna fallet — om, med 
andra ord, i gelatinmassan skett en typisk periodisk ut- 
fallning eller endast en lokal sprickbildning eller veck- 
ning gjort sig gällande i densamma — , sa skall försl 
nämnas, att för zonbiidningen kräves närvaro av jod- 
kalium i mediet — eller kanske annat alkalisalt — , 
emedan det i kontrollförsök visade sig, att enbart gelatin 
med ovan angivna vattenhalt ej med jârnfilspân ger fe- 
nomenet i fraga. A andra sidan synes uppkomsten av 
zoneringen stâ i samband med en bildning av jârn- 
hydroxid (järnoxidhydrat), i det att den karakteristiska 
gulbruna rostfärgen striickte sig Iran varje järnpartikel 
endast sa langt ut i mediet, som detta visade skikt- 
struktur. Vidare kunde i liera fall tydligt iakttagas, att 
gränserna mellan de resp. skikten bade mörkare rostfärg 
an skikten själva, vilka voro mera gulaktiga. Uppen- 
barligen föreligger i detta fall ett typiskt, av rytmiskt 
utfälld järnhvdroxid härrörande Liesegangfenomen. Järn- 
partiklarna oxideras av luflens syre och dvergâ vid upp- 
tagande av vatten till hydroxid, vilken primärt loses till 
nâgon del och genom diffusion sprider sig ut i mediet, 
men snart av den liiir lösta elektrolyten, jodkalium, ut- 
flockas varefter förloppet rytmiskt upprepas, pâ samma 
1 En närmare undersökning av järnhydroxidens koagu- 
lationsförhällanden föreligger av Pappada. Demie har visât, 
att gelbildningen vid inverkan av alkalisalter framkallas genoni 
dessas anioner och vid användande av jodkaliumlösning gör 
sig tydligt gällande t. ex. vid en koncentration av 1 N. Den 
i mitt försök använda jodkaliumlösningen var, oni vi hortse 
frän de adsorptionsförhällanden, som här uppenbarligen spelat 
in tili följd av mediets kolloida natur, i det närmaste likvärdig 
med en ^-lösning. 
5 
