162 
I de fall, dâ exemplar förvaras i vâra offentliga museer r 
blir det ju möjligt att bilda sig ett omdöme om dessa r 
men dâ sâdana saknas, har man ofta — sasorn erfaren- 
heten visât — mer eller mindre skäl att misstänka, att 
nâgon tvifvelaktighet vidlader saken; man ledes lätt till 
den tanken, att exemplaren ej vaga utsättas för offentlig 
kritik. Beskrifningen af hybrider är i flertalet fall 
mycket vansklig; och särskildt är bestämningen af 
hybrider efter en sâdan beskrifning ofta omöjlig. I 
manga fall har hybridtolkningen visât sig bero pâ en 
bristande kännedom om arternas variation sförmaga eller 
en missuppfattning af hybridkaraktärerna. 
Jag skall nu börja med nâgra anteckningar rörande 
Equisetum. 
E. limosum L. och E. fluviatile L. — I Sp. pi. ed. 1 
har Linné bâda dessa arter jämsides med hvarandra, 
bâda angifna för Europa. I FI. Suec. ed. 2 angifver 
han bâda frân Sverige, hvarvid han pâpekar, att E, 
limosum är »præcedenti (E. fluviat.) nimis affinis». 
Dâ beskrifningarna äro mycket korta — för E. fluv* 
endast: »caule striato, frondibus subsimplicibus» — är 
det ej att undra öfver, att Europas horister efter Linné 
ansâgo L:s namn E. fluviatile syfta pâ den växt, som 
sedan kallades E. maximum , och använde L:s namn för 
denna växt. I denna betydelse förekommer E. fluviatile 
t. ex. hos Gouan, Fl. Monspel. (1765), Smith, Fl. Bri- 
tannica (1804), Willd., Sp. plant. (1810), och Smith 
anger dessutom för denna tolkning Hudson, Withering. 
Hull, Relhan, Sibthorp, Abbot och Bolton. 
Att en sä pass vanlig och sä iögonenfallande euro- 
peisk växt som E. maximum skulle vara alldeles obekant 
för Linné, synes nästan omöjligt. Det troligaste synes 
vara, att han verkligen inneslutit äfven denna i sin 
E. fluviatile i Sp. pl. (synonymen ur Bauhin, Theatr. 
visar detta) och att säledes de följande floristerna i nâgon 
