sällan Hub us Chamaeniorus-Dicranum donyatum- associa- 
tion, ocli pâ kullarnas toppartier ofta av Empetrum- och 
Vaccinium uliginosum -, mera sällan Andrpmeda- och Rulnis 
('hamaemoriis-l&vheddLr. De allra högsta partierna bruka 
ofta intagas av rena lavsamhällen, i vilka bl. a. den 
.först nyligen närmare utredda Ochrolechia inaequatula 
(Nyl.) Zahlbr. ofta spelar en rnycket viktig roll. I dessa 
lavassociationer griper vinderosionen in, och de högsta 
kullarna visa vanligen större eller mindre stärkt erode- 
rade nakna torvytor. 
Det niöter knappast nâgra svâriglieter att rekon- 
strnera dragen av dessa högmossars succession, vars 
normala förlopp jag sökt framställa pâ fig 1. Ehuru 
blott delvis kontrollerad genom grävningar, torde denna 
figur i huvudsak ge en füllt tillförlitlig bild av förhällan- 
dena (jfr f. ö. Fries 1913 p. 145 och 248). Nâgra 
egendomligheter torde förtjäna att närmare skärkädas. 
Den succession, ât vilken figuren ger uttryck, âr 
soin synes en rent progressiv sâdai}. Enligt Fries (p. 
250) leder den en gang började destruktionen genom 
deflation av den nakna torvytan normalt till en ned- 
brytning av mossens yta sa langt, att det uppstâr en 
hölja med öppet vatten. Dess höljor kunna genom vatt- 
nets erosion och de blottade torvlagrens successiva för- 
störing utvidgas till verkliga smâ myrsjöar, i vilka sedan 
genom börjande igenväxning den progressiva successio- 
nen ater kan taga sin början. 
Säkerligen spelar. en dylik regeneration i stört ge- 
nom fullständig nedbrytning en ganska stör roll i de 
ifragavarande myrkomplexens utvecklingshistoria. En 
liknande nedbrytning genom erosion har f. ö. av H. 
Osvald konstaterats pâ vissa sydsvenska högmossepar- 
tier, som upphört att växa i liöjden, och av mig själv 
pâ de stora högmossarna av sydsvensk typ pâ ön Smölen 
vid norska västkusten. 
Emellertid synes âtskilligt tala för, att aven en 
