11 
hastigt tillväxande Émpetrum-Sph . fuscum- associationen. 
Likaledes torde den nyssnämnda destruktionen i mânga 
fall genom igenväxning komma att hejdas redan pâ ett 
tidigare stadium. I bâda fallen kommer den progressiva 
utvecklingen att taga sin början igen med nâgot av de 
nedre led en i successionsserien, och en regeneration av 
mer a vanlig typ blir fôljden. 
Mossarnas heia ytkonfiguration och associationsför- 
delning tala bestämt för antagandet av en dylik rege- 
neration. Tyvärr fick jag aldrig tillfälle att genom gräv- 
ningar vinna full klarhet i fragan. Det senast sagda far 
dar för blott betraktas som en hy potes, vars närmare 
prövning i naturen blir ett synnerligen viktigt önskemal 
för den närmaste framtiden. Visär den sig hälla streck, 
torde regeneration slinserna i torven fâ en betydligt mera 
utdragen form än i sydsvenska mossar. 
Den nu skildrade högmosstypen torde vara inskränkt 
till de egentliga fjälltrakterna. Med de av Cajander 
(1913) och Melin (1917) beskrivna högmossarna fran 
norra Finlands och Norrlands barrskogsomraden visar 
den blott ringa likhet. 
Palsmyrarna. Fries och Bergström (1910) införde 
i den vetenskapliga litteraturen det fran finskan lanade 
namnet »palsar» för de höga och branta, asliknande torv- 
knölar, som redan förut beskrivits fran olika delar av det 
arktiska Europa och som de funnit vara i hög grad ut- 
märkande för myrarna i norra delen av Torne Lappmark. 
De skildrade även ingaende palsarnas byggnad och vi- 
sade, att de ha en kärna av ständigt frusen torv, bildad 
av infraaquatiska Oar^-associationer o. dyl., och ett 
yttre hölje av supraaquatiska Sphagnum - och Polytrichum- 
torvarter. Deras uppkomst och utveckling genom upp- 
frysningsfenomen har även utförligt skildrats av dessa 
författare och av Fries (1913). 
Palsarna synas i Torne Lappmark vara inskränkta 
tili de nordöstra. kontinentala delarna. Jag fick tyvärr 
