50 
denna utgöres av en av Zostera- bitar och algstumpar 
bestâende, i förruttnelse stadd massa, som Warming i 
sin »Dansk Plantevæxt (1906)» benâmner »Eve», yilket 
ord vi i vârt folksprâk âterfinna i »ävja». Jag finner 
detta vara en utmärkt benämning pâ ifrâgavarande »tâng- 
kärr», aven om enligt Sernanders (1918) terminologi 
»driftförna» kanske vore riktigare. 
Vad som nu gör dessa tangbäddar intressanta för 
botanisten är deras säregna vegetation. 
I »Svensk Botanisk Tidskrift», 1907, bar Skottsberg 
en uppsats, »Om växtligheten a nâgra tängbäddar i Ny- 
ländska skärgarden i Finland». Han ger här en intres- 
sant sammanställning av pâ tängvallar växande olika 
arter, samt knyter därtill nâgra reflektioner över tâng- 
växternas spridningsbiologi. 
Warming behandlar i Dansk Plantevæxt I (1906) 
tângvegetationen rätt ingaende. Han har undersökt täng- 
vallar pâ de fiesta av Danmarks kuster och gjort* iakt- 
tagelser över deras vegetation. Man kan sammanfatta 
dessa sä: Vegetationen pâ tangävjorna är mycket spridd 
och utgöres huvudsakligen av Clienopodiaceer , säsom 
Atriplex , Chenopodium , Sueda, Salsola, Salicornia m. fl. 
och dessutom av Matricaria marit , Potentilla anserina y 
Cakile, Ramex crispus o. a., ända upp tili 60 — 70 arter. 
Warming poängterar intrycket av tillfällighet och bri- 
sten pâ ensartade livsformer. Men just pâ grand av 
den egend omliga artblandningen, ser han sig nödd att 
uppställa ävjan som en egen association, underordnad 
»de halofila strandväxternas formation». 
Nâgon mera ingaende ekologisk analys har Warming 
icke ägnat tângvegetationen. 
Tangävj ornas allmänna utseende. 
Hailands Väderö är med sitt för vind och sjö syn- 
nerligen utsatta läge heit naturligt som skapat för täng- 
