106 
Samtliga dessa alger jämte de tre här upptagna 
marina fanerogamerna härröra frän skänska Östersjö- 
knsten och Öresund. Af hvarje upptagen art ha i regel 
fiera, pâ olika hall insamlade individ undersökts. Sam- 
manlagdt ha för föreliggande undersökning cirka 400 
exemplar granskats och sä godt som samtliga befunnits 
mer eller rnindre rikt järnförande. — Om man bortser 
frän heit smä, mikroskopiska epiphyter, kan man inom 
detta omräde knappast uppleta nägon enda, i detta 
hänseende absolut siderophob art. Men ej ens de smä, 
epiphytiska arterna gä heit fria frän järnutfällningar. 
Upprepade ganger har jag iakttagit tydlig järnanrik- 
ning pä Chantransia, Aster ocytis m. fl. 
III. Järnutfällningarnas allmänna fysionomi. 
För konstaterande af järnutfällning användes den 
Molischska metoden (Molisch, 1913 p. 39) med 2 & 
ferro- resp. ferricyankalium och 5 X HCl. Vid när- 
varo af järn erhölls därvid en vackert bla fällning, i 
förra fallet ferriferrocyanid (berlinerblätt) Fe 4 (FeCy 6 ) 3 , 
i senare fallet ferroferricyanid (turnbullsblätt) Fe 3 
( FeC y6) 2 - 
Till sin hufvudsakliga del visade sig de anförda 
järnutfällningarna besta af järnoxid, delvis möjligen 
järnoxidhydrat. Järnoxidul visade sig sä godt som 
alltid äfven vara närvarande ehuru i afsevärdt ringare 
mängd. 
Järnutfällningarna träffas i allmänhet rikligast pä 
äldre exemplar eller ätminstone äldre thallusdelar samt 
uppträda vanligen i form af större eller rnindre, rost- 
artade granuleringar eller klumpar utanpä cellväggarna. 
Stundom fann jag järnet i spridda, sinsemellan väl af- 
gränsade fläckar. Pa andra Ställen künde dessa run- 
dade järnfläckar bred a ut sig till mer eller rnindre 
oregelbundna skifvor. 
