123 
Svafveljärnhaltig botten har af van Bemmelen 
(1886) iakttagits viel holländska kusten, af Andrussow 
(1897) i Svarta Hafvet. Schucht (1904) fann svafvel- 
järn i Elbemynningen i närheten af Hamburg. Lik- 
nande FeS-haltigt slam har äfven päträffats i Weser- 
mynningen. Slutligen föreligga uppgifter om järnsulfur- 
förande slamafiagringar fr an de sydryska limanerna 
och de grunda hafsbukterna i Östersjöprovinserna (Ju- 
genow, 1897; Sidorenko 1897, 1901; Doss, 1900). — 
Säkerligen härrör svafveljärnet i samtliga dessa fall fran 
gyttjebildande, rikt siderophora haf saiger och andra 
marina organismer. 
Utom i form af FeS kan järnet i gyttjebildningar 
äfven uppträda som FeS 2 , pyrit (Potonié, 1907; Nau- 
mann, 1919). Dylika pyritbildninger, som inom vissa 
limniska aflagringstyper af stärkt eutrof läggning synas 
vara ganska allmänna och utförligt behandlats af Nau- 
mann (l.c.), äro af Behrens (1873) iakttagna och be- 
skrifna fran Ostersjön, dar de uppträda i form af kuior, 
dels spridda i själfva bottenslammet, dels utfyllande 
döda algceller. Sedermera har ocksa Rhumbler (1892, 
94) beskrifvit liknande pyritbildningar pä döda skalrhi- 
zopoder. Andrussow (1. c.) fann pyritkonkretioner i 
Svarta Hafvet. 
Utfällning af järn i form af oxid försiggar äfven 
pa kalkaflagringar t. ex. snäck- och musselskal. Dylik 
af kalk förorsakad järnanrikning är först iakttagen av 
Murray och Renard (1891) samt beskrifves sedan i 
fiera fall frän sötvatten, där den stundom t. o. m. kan 
résultera i • en egenartad form af sjömalmsbildning 
[Furesoen (Wesenberg-Lund, 1901), Spree vid Köpenick 
(Kolkwitz, 1915)]. Jfr härom vidare Naumann, 1921 
p. 142. — Huruvida en utfällning af järn pä kalk, kalk- 
skal o. d. i nägon större utsträckning äger rum inom 
det marina omrâdet är tills vidare ej bekant. Det är 
väl knappast troligt heller. Att en dylik utfällning 
