fästade — trä, sten, grus eller sand — mycket ofta 
finner tydliga och ofta ansenliga järnutfällningar, hvilka 
ätminstone till en del torde härröra frân järnanrikande 
alger. 
IX. Sammanfattning. 
Det har sâlunda visât sig, att järnanrikning hos 
högre hafsalger i Ostersjön och Öresund 1 är en syn-r 
nerligen vanlig och tydligt framträdande företeelse och 
säkerligen ocksâ af en viss betydelse i allmänt hydrobio- 
logiskt hänseende. 
Att sideroplasti är ytterst vanlig i sötvatten har 
redan förut framhällits (Xaumann 1921 b), och man tar 
säkerligen ej fei, om man i denna likhet i sideropla- 
stiskt hänseende mellan organismerna i vara sötvatten 
â ena sidan och i Östersjön, delvis ocksâ Västerhafvet, 
â andra ser ytterligare ett bevis pä innanhafvens lik- 
het med och afhängighet af de i sötvattnet radande för- 
hâllandena i biologiskt hänseende. 
I det stora heia tilltager sideroplastin med alger- 
nas älder. Den nâr alltsâ sitt maximum först hos äldre 
individ. Dess framträdande korrelerar ej direkt hvare sig 
med morphologiska karaktärer, sadana som Jörekomsten 
af slemmantlar, eller med fysiologiska, sadana som in- 
trädande alkaliproduktion vid assimilationen. 
Inom vissa gränser fortsätter järnanrikningen äfven 
postvitalt. Kännedomen om dessa företee'lser är där- 
för äfven af stör betydelse för en rätt förstaelse af alg- 
gyttjornas biokemi 2 . 
1 Äfven vid Hailands- och Bohuslänskusten, hvarifran jag 
under ârens lopp godhetsfullt erhâllit en hei del alger af d:r D. E. 
Hylmö, synes sideroplasti ingalunda vara ovanlig. I hvarje fall be- 
träffande algerna frân strandomrâdet; frân större djup har jag en- 
dasfc undersökt enstaka exemplar frân dessa trakter. 
2 Föreliggande framställning är delvis endast afsedd som ett 
förarbete tili de studier öfver marina gyttjor, hvarmed förf. f. n. 
är sysselsatt. 
