168 
samtliga dessa fall det kolloidala tillstândet vara en för- 
utsättning för jodreaktionens inträd8. 
Av det nämnda torde framgâ, att blâfârgning med 
jod ingalunda utgör nâgon för stärkeise typisk reaktion, 
utan jam. val tillkommer ett antal frân stärkeise helt 
differenta substanser, vadan jodstärkelseprovet ej kan 
utan vidare begagnas i analysen som invândningsfri 
metod att pâvisa stärkeise. Men väl är det riktigt att 
vid sagda prov betrakta stärkeise som ett analytiskt 
reagens pâ fri jod, emedan sistnämnda ämne, sä vitt 
känt är, ej kan vid denna reaktion företrädas av annan 
substans. Reaktionen lider emellertid av en olägenhet, 
som ej minst inom mikrokemien gör sig ogynnsamt 
gällande, nämligen att stärkeise ej alltid antager vid 
närvaro av jod bla färg. Jodstärkelsens färg röner näm- 
ligen, säsom jag i annat sammanhang tänker närmare 
utreda, inflytande av vissa vid reaktionen koëxisterande 
substanser och dessas koncentration, sä att den spelar 
i violett, rött, brunt eller gult i stället för blatt. 
I detta sammanhang kan erinras om en annan, lika- 
ledes pâ inverkan av jod beroende reaktion, vilken ända 
tili för heit kort tid sedan sä gott som obetingat gällt 
som diagnostiskt entydig, nämligen den karakteristiska 
violettfärgning cellulosa antager vid inverkan av klor- 
zinkjod. Reaktionen, som upptäcktes pâ 1830-talet av 
Schulze, men först 1855 blev mera ingäende beskriven — 
av Radlkofer — , har med hänsyn tili sin mikrokemiska 
användning âtnjutit samma rang som jodstärkelseprovet 
och sâsom sädan redan vid de mest elementära växt- 
anatomiska och biokemiska undersökningar kommit i 
betraktande som cellulosans kanske säkraste igenkän- 
ningsmedel. Den är emellertid ingalunda för detta ämne 
typisk, utan kan även i vissa fall inträda, dä ej cellu- 
losa föreligger. Sälunda iakttog Sanio 1860, att cell- 
innehället künde färgas av klorzinkjod rosenrött eller 
