föra floran pâ en kalkförekomst med anclra nederbörds- 
förhallanden. Jag skall försöka lämna ett bidrag tili en 
sädan jämförelse. 
Om man frän Kristdala begiver sig rakt västerut 
upp for Sydsvenska höglandets ostsluttning, passerar 
man trakter med en vegetation av i stört sett samma 
karaktär som Kristdalatraktens. Xeroterma, »närings- 
fordrande» arter spela en framträdande roll. Övre Ema- 
dalen mellan Malilla oeh Yetlanda är ju känd för sin 
egendomliga, pa dylika arter rika Hora. De sandiga 
backsluttningarna pa dalens nordsida stäta med eit 
örtrikedom, som man eljest sällan ser i urbergstrakter. 
Bland de här dominer ande arterna märkas liera, som 
tili sin allmänna utbredning äga tydlig kontinental ka- 
raktär, t. ex. Trifolium montanam, Potentilla arenaria, Ve- 
ronica spicata , Phlcum Bœhmeri. Här linnas ocksä de 
växtgeograliskt sä intressanta lokal erna för Dracocepha - 
lum Ruyschiana , Oxytropis campestris , Potentilla rupestris r 
Pulmonaria angustifolia och Pulsatilla pratensis. I de 
glesa lövskogarna pä bergens sydsluttningar inga talrika 
skogsbacksarter av motsvarande karaktär, sasom Laser- 
pitium latifolmm, Lathyrus heteropliyllus, Melampyrum cris- 
tatum, Crépis prœmorsa , Brachypodium pinn at um, Campa- 
nula cervicaria , Ranunculus polyanthemos, Serratula tinctoria 
o. s. v. Xär man hunnit förbi Yetlanda fram mot Säv- 
sjö och därmed natt fram tili höglandets sluttning mot 
sydväst, ändrar Vegetationen heit hastigt karaktär. Pä 
sandiga backsluttningar lämnar ljungtäcket knappast 
nâgon plats övrig at den torftiga Örtlioran. Förgäves 
söker man här det stora llertalet av de Örter, som gave 
den ostsmaländska sandbacksfloran dess karaktär, och 
de nyssnämnda kontinentala arterna saknas fullständigt. 
I björkskogsängarna pa bergens sydsluttningar är Arnica 
montana den, som mest framträder i Ayrostis-, Nardns- 
Festuca ovmu-mattan, och de övriga Örter, som här i 
allmänhet anträffas, äro av trivialaste slag, Viola canina T 
