7 
nats sâsom ett epidermislager (fig. 5). Detta cellager 
qvarstâr dock ej länge i flikarnes yttre delar, ty sa snart 
körteln frilagts, och stundom redan innan parenkym- 
höljet sprängts, liar förslemningen angripit körtelns 
celler, sä att denne vid friläggningen i foljd af ytter- 
cellernas af förslemning förorsakade ansvällning fâr 
ett utseepde, som närmast kan förliknas med ett blom- 
kâlshufvud. 
Betydelsen af denna stora slemrikedom, som ut- 
märker Gunneraceerna och särskildt är förlagd till kört- 
lar af angifvet slag, är helt visst, sâsom Reinke an- 
märker, grandad uti knopparnes och de nnga växt- 
delarnes behof af dylikt slem. Närmare bestämd 
âter torde den ligga deri, att slemmet liär tjenar sâ- 
som skyddsmedel, särskildt mot uttorkning. Slemmet 
upptager eller binder som vanligt vatten i större 
mängd ocli liâller pä detta sätt de unga Organen uti 
ständigt fuktig omgifning ocli motverkar för stark 
afdunstning; livilket för öfrigt nogsamt ger sig till- 
känna, när man kommer i beröring med dessa väx- 
ters yngsta delar. Det torde ocksâ stâ i allra när- 
maste öfverensstämmelse med dessa växtarters natur- 
liga förekomst pä fuktiga eller vattendränkta platser 
jemte deras för stark transpiration utsatta stora blad- 
ytor, att de i denna rikliga slemafsöndring ega ett 
särskildt medel att samla ocli bevara nödig mängd 
af vatten eller fuktighet. 
Sä snart rizomet blir äldre, afstannar förslem- 
ningen och körtlarne afskiljas frän ytterverlden me- 
dels korkbildning och âterfinnas sâsom bruna fläckar 
under bladfästena. Sä snart stammen och de sär- 
skilda Organen blifva äldre, behöfves ej detta skydds- 
medel, och körtlar med slemafsöndring försvinna. 
Yill man âter sammankedja ifrägavarande för- 
slemningsprocess jemte slemorgan med förhandenvaron 
af den blägröna alg, som i naturen säväl som i vära 
växthus regelbundet uppträder sâsom nämda slem- 
