~ -± 
författare (sâsom Plinius, Apuleius m. li.) ega dessa 
ändelser, t. ex. Apios, Sicyos , Onopordon, Aizoon (kvil- 
ket vid fullständig latinisering skulle blifva Æzoum) etc. 
d) En förändring af — on till — um är ej all- 
tid berättigad, dâ det latiuiserade namnets slutändelse 
- — on kärledes frân ett grekiskt ord pâ — oc, t. ex. 
det kos Plinius förekommande Gcdeobdolon (af ßdöAoy). 
Till dessa mera allmänna anmärkningar ma fogas: 
1) Af de mycket fa till skandinaviska floran 
hörande fanerogamer, kvilkas namn vanligen nyttjas 
med ändelsen — os, kan acinos ganska väl ändras 
till acinus , dâ Plinius begagnar äfven denna form. — 
Hvad Ardostapliyios beträffar, sa torde kunna ifrâga- 
sättas, huruvida det ej rätteligen bör kallas Ardosta- 
phyle (= björndrufva; stapkyle i betydelsen dru fia 
förekommer kos Plinius ock Apuleius). Dock kan det 
mâkanda — oklart pâ kvilken grand — kärledas 
frân personnamnet oiiiqvÂog, i kvilket fall formen 
Ardostapliylus , fastän ej nödvändig, kan försvaras. — 
Hos äldre latinska författare användes omväxlande Lotus 
ock Lotos , men endast Melilotos. 
2) Epipoyon (af muyiui') kar afgjordt företräde 
framför Epipogum, äfven fastän förste namngifvaren 
af misstag eller okunnigket användt den senare formen. 
3) I analogi med de ofvan under c) ock d) an- 
förda namnen kunna atskilliga andra, som ej finnas kos 
latinska författare, bibekâllas sädana, som de für n. v. 
allmänt brukas, t. ex. Lycoperdon , Stercocaidon m. fl. 
4) Antages (kvilket ligger nära tili kauds, ekuru 
det ingalunda af Sektionen payrkas), att de grekiska 
namn, som af Plinius m. fl. öfverförts tili latinet, 
skola bekälla den kos dessa författare använda formen, 
skulle följden deraf blifva, att manga namn skulle fa 
ändelsen — on i st. f. den nu allmänt brukliga pâ 
— um, t. ex. Apocynon, Bunion, Centaurion, Heracleon 
o. s. v. 
