157 
lertid, utom det att kronbladen hos dem blifva mer 
tydliga, äfven — ehuru ingenting af Linné nämnes 
därom — därntinnan skilja sig trän de tidigare for- 
merna, att grundbladen blifva flere och allt mer flikiga. 
De mest flikbladiga formerna hafva af Hartman 
urskiljts säsom var. palmata. Att dessa former för- 
tjena att urskiljas är icke tvifvelaktigt, heist som äfven 
kronbladen hos dem i allmänhet blifva mer talrika. 
Huruvida emellertid denna form v. palmata bör upp- 
fattas sâsom en hybridserie rnellan R. acris och R. 
auricomus eller om de fortfarande fâ betraktas säsom 
en kedja af varieteter af R. auricomus är icke sä godt 
att afgöra. Mycket talar emellertid säsom vi seder- 
mera skola se för riktigheten af den förstnämda äsikten. 
Hos R. auricomus L. (den tidigt framkommande 
formen) äro grundbladen typiskt ensamma och heia, 
ehuru väl de inskärningar som begränsa ändfliken 
nägon gäng kunna blifva djupare än de öfriga, hvilka 
skilja sägtänderna ät. Det tredje grundbladet (Fig. 
1) — frän primordialbladet räknadt — är dock fort- 
farande alltid, liksom de längre ned sittande hos denna 
art, heit med cirkelrund totalomkrets. 
Denna bladgestalt har jag i ett under tryckning 
varande arbete *) gifvit namnet ’’alpina snöblad”. 
Redan tidigt pä vären strax efter snöns bortsmältande 
ser man bladen af denna art i stör mängd pä ängar 
och äkerrenar, hufvudsakligen pä de ställen, som under 
vintern äro täckta af ett djupare snötäcke — t. ex. 
vid gärdesgärdar o. d. — Där denna art anträffas, be- 
stär marken vanligen af lera och är jemförelsevis fast. 
Hos ifrägavarande art blir öfvergängen rnellan 
dessa heia grundblad och stjälkbladen skarpare än 
hos R. acris. Stjälkbladens flikar äro nämligen hos 
den tidigast framkommande typiska R. auricomus aldrig 
eller ätminstone ytterst sällan — gaffelklufna, 
utan enkla. 
') J- R. JllNGNER, Klima und Blatt in Kegio alpina, Flora 1894. 
