186 
livilka häntyda pâ, att inan ej, som alltför ofta âr 
fallet, far anse hvarje glacial form utom sitt egentliga 
ntbredningsomrâde som glacial relikt d. v. s. som 
kvarlefvande frân den urgamla glaciala vegetation, 
som förut skulle klädt förekomstplatsen. Det är nagra 
af dessa synpunkter, som dessa rader vilja framlialla. 
De äro förut meddelade i mina föreläsningar under 
vârterminens början öfver den skandinaviska vegeta- 
tionens utvecklingshistoria. 
I begreppet relikt — härvidlag glacial relikt — 
sâdant det användes inom den biologiska geografien, 
ligger alltid nâgot mer eller mindre tänjbart. 
Vi franse här, kuruvida ej alla de former, som 
inkommit med den egentliga glacialfloran och med 
den inga i den arktiska eller alpina regionen, kunna 
kallas relikta, da de växa pâ lâglandet i frekvens utan 
att vara afskurna frän sin glaciala utbredning. En- 
dast de glaciala växter, kvilkas förekomster visa sâdan 
isolation, tagas i detta sammanhang. 
Fasthâller man vid ordets bokstafliga betydelse, 
skulle endast de förekomster kunna kallas relikta, der 
arten kâllit sig kvar pâ just samma lokal, som den 
egt 1 under den sammanhängande utbredningen af den 
växtgeografiska grupp, den egentligen tillhör. Men 
enligt min tanke bör ter men relikt kvarsta, äfven om 
arten under tidernas lopp pâ samma omräde uudergär 
förskjixtningar tili sina förekomstlokaler. 
Sa t. ex. böra de alger, som utom sitt egentliga 
arktiska utbredningsomrade växa spridda vid Atlan- 
tens norska kuster, och hvilka, om de inkommit under 
ett arktiskt klimat, hafva undergatt förskjixtningar tili 
sin växtlokal samtidigt med de pâgâende förskjutnin- 
garne af Strandlinien och dermed den nivä, vid hvil- 
ken deras existens är blinden, anses som relikter och 
glaciala sadana. 
Analoga exempel erbjuda de glaciala hafsstrands- 
fanerogamerna, af hvilka vi ega flere vid vara kuster, 
