219 
skânska Östersjökusten. Under följande somrar, 1893 
(juli mânad) ocli 1894 (augusti mänad) har jag däre- 
mot funnit etfc öfverflöd af unga plantor i nästan alla 
stadier. Hvad anledningen tili denna olikhet kan 
yara, om den beror pa fröargangarnes olika beskaf- 
fenhet eller pa väderleksförhällandena vid gronings- 
tiden, är icke godt att afgöra. 
Redan pa hösten 1892 iakttog jag emellertid 
groningen, da jag sadde Halianthusfrön i trenne kru- 
kor, den ena innehallande hafssand, den andra en 
blandning af hafssand och mylla, den tredje mylla. 
I de bada förra utvecklade sig efter ett fjorton dagars 
förlopp nagra groddplantor. 
Groningen tillgar pa följande satt. Lillroten 
tränger ned i jorden, hypokotylen jämte de tili en 
början inom fröskalet belägna hjärtbladen skjuta rakt 
upp nr sanden. Mikropylen ntvidgas efterhand tili 
en bred springa, sä att hjärtbladen slutligen bli fria. 
Dock sitter fröskalet ganska länge kvar pa hjärtbla- 
dens spets. Försöksplantorna nädde emellertid icke 
nägon vidare utveckling. Efter bildningen af de bada 
första örtbladsparen gingo de under. 
Genom att undersöka ungplantor pa olika stadier 
har jag emellertid under följande somrar varit i till- 
fälle att följa yäxtens utveckling f dess helhet. Gro- 
ningen pa hafsstranden tyckes lättast försiggä i de 
sma bundtar af strandad ruttnande tang, som här och 
dar ligga begrafna i sanden. De ungplantor, som 
anträffades pa dylika platser, voro naturligen kraf- 
tigare än de, som utvecklat sig i bara sanden. Hjärt- 
bladen, hvilka hafva en längre och smalare form än 
de öfriga bladen, äro tili en början epigäiska och ligga 
platt utbredda ofvanpa sanden. I motsats tili kruk- 
exemplaren hafva groddplantor i naturen alltid hypo- 
kotylen betäckt af sanden. Sedan begrafvas äfven 
hjärtbladen i sanden, därigenom att denna blaser upp 
kring yäxton och förmodligen äfven genom rotens 
