222 
sind, hochinteressante Verhältnisse in der Bildung der 
Reserveknospen aufweisen.” 
Det ligger mycket nära till hands att tillämpa 
denna tanke äfven pa Halianthus. Som bekant före- 
kommer denna växt i det allra yttersta sandbältet, 
närmast själfva strandlinjen. Warming *) har kallat 
denna zon Sandstranden (dess vegetation de psam- 
mophile Halophyters Formation) och karaktäriserar 
den pa följande sätt: “lös och salthaltig, pa ringa 
djup fuktig, i ytan mycket torr och varm ” Till följd 
af denna jordmanens beskaffenhet riskera de i den- 
samma vegeterande växterna lätt att rifvas upp eller 
torka bort. Det mäste följaktligen anses ändamals- 
enligt. om en sandstrandsväxt äger en mängd knop- 
par, hvilka, i fall moderplantan dukat under, kunna 
skjuta fram och fortplanta arten. Under förra som- 
maren fann jag en liten Halianthusplanta. som bely- 
ser detta räsonnemang. Den härstammade just fran 
en knopp, hvilket framgick däraf, att den ännu hängde 
samman med ett litet isoleradt rizomstycke. Tydligeu 
har den unga groddplantan de största utsikterna att 
duka under för torka eller blottas af vind eller vag- 
svall. hvarför det far betraktas som en särdeles gynn- 
sam afpassning, att en mängd knoppar redan frân 
början anläggas, hvilka. i den händelse terminalskottet 
dör bort, kunna fortsätta tillväxten. 
Groningen hos Halianthus öfverensstämmer med 
de annuella växternas, d. v. s. groddplantans stam 
växer upp öfver jord och har utdragna internodier. 
Hjalmar Xilsson 2 ) har visât, att en stör mängd peren- 
nerande växter torete ett med annuellerna öfverens- 
stämmande groningsförlopp. nämiigen alia till den af 
honom uppställda viktiga kategorien stjälkbaskomplex 
eller pseudorizomplautor höraude samt alla s. k. grodd- 
knoppstammar. Hjalmar Xilsson hänför arten tili 
*) E. Warming: Die psammophile Formationer i Danmark. 
’) Hjalmar Nilsson: Dikotyla Jordstammar. 
