247 
barbariska 51 som halst. De böra sâledes saväl i af- 
seende pä sin betoning som i afseende pä de spräk- 
Ijud de innehâlla uttalas, sä vidt möjligt är, enligt 
det klassiska latinets lagar. Vi uppställa detta som 
en hufvudregel, frän hvilken af manga sa teoretiska 
som praktiska skäl ätskilliga undantag maste göras. 
Ty man torde kanske aldrig knnna komrna tili en i 
alla detaljer füllt exakt insikt om uttalet af latinet 
under dess klassiska tid. Och i manga fall skulle en 
förändring af det uu allmänt brukade uttalet i enlig- 
het med hvad vi redan faktiskt veta om, huru latinet 
dâ prononcerades, leda tili sa vâldsamma förändringar 
i det gängse bruket, att det torde vara minst sagdt 
tvifvelaktigt, huruvida en sâdan revolution blefve af 
nagot praktiskt värde, äfven om den künde genom- 
föras. Men detta hindrar ej att ätskilligt i denna 
riktning kan göras. 
Vi fästa oss da först vid betoningen , synnerligast 
som pa detta omräde oredan torde vara störst. 
Det kan visserligen vara nagot ovisst, af hvad 
hufvudsaklig beskaffenhet akcenten under latinets 
klassiska tid var. Dess pa kvantitetsprincipen byggda 
metrik talar onekligen för, att den s. k. exspiratoriska 
akcenten — hvad vi i allmänhet mena med akcent 
— âtminstone ej i det datida latinet spelade en sä 
stör rol, som den nu gör i de fiesta moderna euro- 
peiska spräk. Men vare härmed hur som halst. Det 
är en allmänt utbredd äsikt, hvilken det ej finnes 
nagot skäl att i en sâdan frâga som denna frângâ, 
att akcenten — rättare hufvudtonen — i ett latinskt 
ord skall hvila antingen pa andra ( penultima ) eller pä 
tredje (. antepenultima ) stafvelsen frän slutet af ordet. 
Häraf följer: 
att i ett tvästafvigt ord mäste akcenten hvila pä 
den for st a stafvelsen. Ex. Lychnis Flos cueilli ; 
att i ett tre- eller flerstafvigt ord det kan vara 
ovisst, om akcenten skall hvila pä penultiröa eller 
