249 
Acorus Calamus. Pulsatilla verndlis. 
o. s. v. 
Fasthâlles undantagslöst derma regel, sa blir ak- 
centen — sa vidt jag kan se — pa samma gang sa 
fullständigt, sa otvetydigt och sâ enkelt angifven som 
möjligt. 
Vi öfverga därpa till en svârare frâga, nämligen 
att söka âvâgabringa större enigbet i uttalet af själfva 
sprahljuden. Vi indela da dessa i öfverensstämmelse 
med det gängse bruket i vokaler och. konsonanter och 
vända oss först tili vokalerna. Hvad som beträffande 
nttalet af dessa kan vara att säga synes mig vara 
följande : 
1) Diftongerna œ och oe tyokas ännu under första 
arhundradet efter Kristi födelse atminstone inom den 
patriciska öfverklassen i Rom ha behallit sitt gamla 
uttal, ungefär motsvarande uttalet af vara ljudförbin- 
delser aj och oj, ehuru de visserligen längt dessför- 
iunan i vulgärlatinet kontraherats tili ett langt e-ljud. 
Frân flera synpunkter künde det kanske vara önsk- 
ligt, att detta klassiska uttal aterinfördes, sä att dessa 
diftonger ej förblandades med e. Men a andra sidan 
torde det vara en alltför valdsam förändring af det 
gängse bruket. Att säga tili ex. Saxifraga caispitosa , 
Polemonium coiruleum, för att ej tala om Trientälis euro- 
paia , Linnaia borealis etc. vore tydligen mindre väl- 
betänkt. Och äfven frân andra synpunkter synes mig 
en sâdan förändring böra afstyrkas. Härigenom skulle 
— för att blott anföra ett ytterligare skäl — difton- 
gen æ i uttalet fullständigt sammanflyta med uttalet 
af diftongen ai. hvilken föreligger tili ex. i Saxifraga 
Aizôon etc. 
Emellertid tyckes mig dock denna fräga vara af 
sâdan betydelse, att den bör underkastas diskussion. 
2) Diftongen ai bö'r naturligtvis behalla sitt. forna 
uttal. Att i senare grekiska densamma äfven öfver- 
Bot. Not. 1894. 17 
