250 
gâtt till ett e- eller ä-ljud, är ju af ingen betydelse, 
da traditionen och bruket bevarat det klassiska uttalet. 
I sâdana fall dâ ai ej är diltong, kan detta utmärkas 
i skriften med trema och, om sä behöfs, äfven med 
akcent öfver i. Ex. Geranium pyrenaicum. 
3) Den grekiska afledningen -o-ttdr]ç } -o-sidss har 
lullt sprâkriktigt latiniserats till -o-ides med längt i. 
Den bör dâ ock naturligtvis undantagslöst uttalas som 
- okles , ej som -ôjdes. Enligt den ofvan föreslagna 
regeln bör sâledes penultima — stafvelsen i — 
alltid betecknas med akut och, om man för tyd- 
lighetens skull sä vill, äfven med trema. Sâledes 
Acer platanoides (eller Acer platanoï des). 
4) Hvarje namn bör skrifvas och uttalas pâ ett 
sätt, ej pâ liera. Denna, som det kan tyckas, öfver- 
flödiga anmärkning är dock i ett fall af behofvet 
pâkallad. 
Vokalen y finnes faktiskt ej i det latinska sprâ- 
ket annat ân i lânord. Det inhemska latinska ordet 
för sfcog heter sâledes silva, ej sylva. Man bör alltsâ 
undantagslöst skrifva och saga Finns siivéstris, Fagus 
silvatica o. s. v. Att däremot y skrifves och uttalas 
i frân grekiskan eller andra sprâk härstammande ord, , 
är naturligtvis sjelfklart. Till ex. Myosotis silvatica , 
Hyoscyamus niger etc. 
Härmed synes mig vara anfürdt livad som kan 
vara att säga rörande uttalet af vokalerna. De na- 
turligtvis ofta förekommande dialektiska variationerna 
af vokalernas klangfärger kunna vâl ej i praktiken 
vâlla nâgon afsevârd olâgenhet. — 
Uttalet af konsonanterna är en vida svârare och 
vida mer invecklad Irâga. I det heia är visserligen det 
klassiska latinets uttal af desamma — sâ vidt man 
vet — väsendtligen lika vârt nu brukliga, men vik- 
tiga xxndantag finnas dock, specielt rörande sâdana 
konsonanter eller konsonantförbindelser, som härstamma 
frân andra sprâk, särskildt frân grekiskan. 
