251 
De fall, dar nâgon ovisshet rörande det mest 
lämpliga uttalet kan rada och dar sâledes en förän- 
dring af det traditionella künde vara af behofvet i 
mer eller mindre man pakallad, synas mig vara föl- 
jande : 
1) De sprakljud, som i latinska alfabetet tecknas 
med c och g, voro ännu i senare romerska kejsarti- 
den, som man säger, barda äfven framför s. k. lena, 
mera exakt uttryckt palatala vokaler. Man uttalade 
sâledes dâ ännu till ex. civis , gijgno sä som vi nu 
uttala fae, guitarr. Detta framgär bland annat otve- 
tydigt af sadana fall som kyrfell af Cere/olium, körsbär 
af Cerasus etc. Dâ sâledes om det verkligt klassiska 
uttalet af dessa ljud ej kan räda det ringaste tvifvel, 
vore det uppenbarligen sâ frân spräkriktigbetens som 
Iran tydlighetens synpunkt enligt min tanke synner- 
ligen önskvärdt om en sâdan förändring i det häfd- 
vunna uttalet künde ävägabringas, ty härigenom blefve 
naturligtvis hvarje förvexling af c med s och af g 
med j förebygd. Men dâ denna sä att säga verkligt 
klassiska rening af latinets ännu relativt ”barbariska :1 
uttal ej i vära skolor, ej heller vid vära universitet 
ens är pabörjad och da det gängse uttalet genom 
tradition och allmänt bruk är djupt rotlästadt, torde 
det vara tvifvel underkastadt, om en sâ genomgri- 
pande förändring ätminstone för närvarande vore af 
verkligt praktiskt gagn. 
Emellertid anser jag den af nu angifna skäl vara 
af sä stör vikt, att den förtjänar en allsidig, sakrik 
och grundlig diskussion. 
2) Af den förra punkten följer som ett nära pa 
själfklart faktum, att konsonantförbindelsen sc allticl 
bör uttalas som s. k. hârdt sk, d. v. s. som sh i 
sâdana svenska ord som skapa etc. Dâ denna klas- 
siska reform af uttalet ej är vidare genomgripande 
och dâ härigenom denna konsonantförbindelse i det- 
samma blir otvetydigt skild frân förbindelserna cJi, 
