33 
nog”, künde jag derföre â andra sidan ej underlâta att 
göra ett tillägg: ”Det är dock möjligt, att den ( Saxi- 
fraga Hirculus ) invandrat frân nägon högre belägen 
torfmosse i trakten”. 
Man kände vid denna tid icke, att nagon särskild 
postglacial landsänkning egt rum, men redan det, att 
den ifrägavarande växten fanns endast 8 à 9 fot öfver 
hafvet, medan jag da antog, att den öfversta marina 
gränsen befann sig atminstone 100 fot bögt, ledde, 
äfven med antagande af en kontinuerlig böjning, 
till en relativt obetydlig geologisk alder för växtens 
nuvarande Standort. Sedan numera, genom De Gteers 
undersökningar, den postglaciala marina gränsen för 
ifragavarande omräde blifvit känd, har det redan ofvan 
antydda intressanta sakförhallandet framgätt, att de 
stora mossar, som, parallelt med kusten, sträcka sig 
frân Olseröd i Maglehems socken normt, förbi Vidt- 
sköfle och Yngsjö upp emot Köpinge, eller under en 
sträcka af vid pass 15 — 16 kilometer, samtlige ligga 
nedanför det postglaciala hafvets högsta gräns. De 
växter som befinna sig pä dessa mossars yta, maste 
följaktligen dit hafva invandrat under sä sen tid, att 
ekfloran redan länge egt bestând - 1 ). 
Da Saxifraga Hirculus (och äfven andra här möj- 
ligen förekommande glaciala former) sâlunda pâ dessa 
mossar icke är en glacial reliktform, framställer sig 
frâgan, hvarifrân och när den hit invandrat. Att 
dess spridning hit skulle stâ i samband med den efter 
det varmare skedet under den postglaciala tiden in- 
träffade klimatförsämringen, kan icke utan vidare an- 
tagas sasom gifvet, ty denna var allt för obetydlig 
för att kunna hafva utöfvat en sâdan verkan i denna 
del af landet. Man künde antaga, att växten genom 
en ren tillfällighet blifvit förd hit frân nâgon af fynd- 
*) Huru sent derefter — om före eller efter tokens invandring 
kan man deremot ännu icke säga. 
