85 
ligen genom afsöndrade par tier af stammen. Ett dy- 
likt afskildt stamstycke fortsätter att lef'va och drifver 
knoppar ur de nedre bladvecken, hvilka ge upphof at 
rotter och sympodiala kedjor. Under vanliga förhal- 
landen skulle dessa knoppar sannolikt icke halva ut- 
vecklat sig. Under ogynnsamma vegetationsvillkor 
vissna visserligen bladen, men stammen lefver fortfa- 
rande kvar, dess epidermis antager i följd af den rikligare 
klorofyllbildningen on djupgrönare färg, och parenkymet 
fylles med stärkeise. 
Med afseende pâ hibernaculas natur visa arterna 
mycket olika förhallanden. Hos P. trichoides , P. pu- 
sillus , P. gemmiparns , P. Vaseyi, P. acutifolius etc. är 
vinterknoppen helt enkelt en vanlig knopp pâ den 
upprätta stammen, hvars blad skyddas af de mera än 
vanligt utvecklade ligulæ. Utvecklingen sker pâ det 
satt, att internodierna förlängas, och vinterknoppen 
gifver upphof ât en upprätt stam. Ett s3’mpodialt 
rizom kommer icke till utveckling. Hos P. crispus 1 ) 
förekomma högre utvecklade hibernacula. Här utgö- 
res nämligen det vegetativa fortplantningsmedlet af en 
mer eller mindre omdanad grenända, hvars blad hafva. 
persisterande, förtjockade baser. I hvarje bladveck 
sitter en liten knopp, som skyddas af ligulan. Ter- 
minalknoppen utvecklas aldrig, men val en eller liera 
af de axillära knopparne. En hibernakel hos denna 
art motsvarar sâlunda Hera hos P. trichoides m. fl. 
För öfrigt är nain net hibernakel tor denna art nägot 
oegentligt, enär de knoppar, som bildats pâ sommaren, 
sla rot redan samma ârs host. Möjligen kan arten 
förhalla sig annorlunda i ett nordligare klimat. Hos 
P. perfoliatus , P. polygonifolius , P. hicens och enligt 
') Hibernacula observerades först lios denna art af D. Clos 
och liafva sedan upprepade ganger varit föremäl för botanisternas 
uppmärksamhet. Bl. a. liafva de äfven i denna tidskrift (1875) 
behandlats af B. F. CöSTER, som funnit, att de med afseende pâ 
sin längd och sina blads beskaffenhet kunna indelas i tvänne slag. 
