120 
ofta mycket tydliga, och de för potatisen karakteri- 
stiska sraa groparne, i hvilka ögonen sitta, förekommo 
äfven. Andra heit smâ knölstammar künde förekomma 
pâ dem. De sutto i allmänliet liera tillsammans pä 
smâ skaft, ofta Hera pä etfc gemensamt skaft. Nägra 
fä tycktes sitta utan skaft fästade pä den utvuxna po- 
tatisen. Dessa senare skulle da vara likartade med 
dem Sclmltz omnämner, nämligen de knölar, som ’’bei 
der Trockenfäule sich zeigten”. I utlöparnes spetsar 
och bladveck förekommo ock knölstammar; mahända 
motsvara dessa närmast dem, som af Schultz förevi- 
sades pa det nyss omtalade sammanträdet. 
Utlöparne voro sä väl längre som kortare — de 
längsta dock icke mer än omkring 7 c. m. länga — 
och frân dem künde utgä andra mindre utlöpare ; 
dylika förekommo ock pa knölarnes skaft, ja, tili och 
med ibland pä sjelfva knölarne. 
Nägon gang var en stör del af utlöparen upp- 
svälld — ibland künde det vara den öf're, ibland den 
nedre delen — sä att ett organ uppstoi, som gaf 
intryck al en mellanform rnellan utlöpare och stam- 
knöl. I detta fall var dock utlöparen tämligen liten. 
Mahända var det en likartad monströs bildning, som 
Germain de St. Pierre beskrifver i Bull. Soc. Bot. 
Fr. II 1855 p. 90. 
Han omtalar nämligen, att han lade nägra pota- 
tis pä ett marmorbord i ett nägot fuktigt, men luf- 
tigt och ljust rum. Ef'ter tvä mänader hade pä dessa 
bildat sig ”des tubercules allongés en tiges courtes ou 
des tiges à demi condensés en tubercules 1 . 
