133 
Hjelt, Hj., Conspectus floræ fennicæ. III. 
Denna del innefattar monokolyledoneerna frän 
Carex distigmaticæ till Najadaceæ. Mânga af de kri- 
tiska anmärkningarne äro af intresse. 
Sauvageau, C., Notes biologiques sur les 
’’Potamog eton”. 
(Forts, frân sid. 86). 
Vi finna sâlunda hos Potamogetonarternas öfver- 
vintringsorgan en intressant utvecklingsserie : frân öfver- 
vintringen genom en enkel kuopp kos P. trichoides 
m. 11. till öfvervintringen genom heia växten lios P. 
natans. Öfvergängen förmedlas genom â ena sidan 
Crispustypcn med sina öfvervintrande stjälkspetsar â 
den andra genom Perfol iatitstypen med sin öfvervin- 
trande rizomspets. P. pecmnatus intager en mera iso- 
lerad ställning, i det att den uppsvällda stjälkbasen 
liär utgör perenneringsorganet. Hos Irichoides-, Cri- 
spus- och äfven Pc c tinatu 6- ty pern a afser vinterknopp- 
bildningen artens förökning, hos Perfoliomistypen endast 
artens bevarande. 
Författarens undersökning af hibernaculas anato- 
miska byggnad sammanfatta vi i följande notiser. De 
afvika i sin byggnad rätt betydligt frân den vanliga 
stammen. Kutikulan är i allmänhet tjockare, bark- 
parenkymet tätare, de luftförande kanalerna sâlunda 
trängre än i stammen. Barkparenkymets celler äro 
fyllda med stärkeise, som gifver hibernakeln dess kärd- 
het. De mekaniska strängar, som finnas i stammens 
bark hos vissa arter, reduceras eller försvinna. Endo- 
dermis far tunnare väggar. Centralcylinderns bast 
visar tydlig tendens till reduktion: silrören äro trängre 
och stundom otydliga. Alla dessa anatomiska karak- 
tärer stâ tydligen i samband med hibernaculas egen- 
skap af öfvervintringsorgan. 
J OH AN ERIKSON. 
