197 
riktat uppmärksamheten. Han kallar sâdana gras 
tunilcatgi äs ocli urskiljer tvâ slag af tunicæ, nämligen 
’’Strohtuniken” och ’’Faser tuniken”. Endast det förra 
slaget är representeradt pâ Alfvaren. De karaktäri- 
seras af Hackel pâ följande satt: ’’Strohtuniken be- 
stehen aus dicht über einander geschachtelten, derben, 
oft glänzenden, ungetheilten, strohartigen Scheiden.” 
Följande alfvargräs hafva ’’Stroh tuniken” : A vena pra- 
tensis, Festuca ovina, Festuca ovina ß ) glauca, Fe- 
stuca ölandica, Sesleria coerulea, af hvilka de fiesta 
äfven af Hackel anföras som tunikatgräs. Ett syn- 
nerligt vackert exemplar kärpa erbjuda Festuca ölan- 
dica och Festuca ovina ß glauca (ocksa kallad v. va- 
ginata Wimm. & Grab.), om hvilken ocksa Hartman 
(11 uppl.) säger ”med sträet högt upp beklädt af blad- 
lösa, halmgula slidor fran föregaende är”. 
I den nyss citerade afhandlingen af Hackel om- 
talas äfven ett par andra morfologiska tillpassningar 
hos xerofila gräs, nämligen förekomsten af JcnölliJca 
eller lölclika vattenupplagrande uppsvällningar vid straets 
bas. Dylika ”Kn ollen- und Zvviebelgräser” äro enligt 
Hackel i stört sedt endast bekanta fran omraden med 
periodisk torka. Da Hackel icke funnit stärkeise, fet 
olja eller socker i knölarne, sa anser han det vara 
sannolikt, att desamma icke äro reservnaringsorgan, 
utan endast vattenupplagringsorgan. Genom G. J. 
Johanssons ’) vackra undersökningar har det emeller- 
tid adagalagts, att reservnäringen hos en mängd gräs 
utgöres af egendomliga inulinartade ämnen, sasom 
triticin, phlein o. s. v. Knölarne hos Phleuni pra- 
tence ß) nodosum innehâlla phlein. Sannolikt är det 
samma förhallande med öfriga gräsknölar och likale- 
des med ”löken” hos Poa biäbosa. Detta hindrar na- 
terligtvis icke, att icke dessa organ äfven kunna vara 
vattenbehällare. Att ”löken” hos Poa bidbosa är en 
*) Om gräsens kväfvefria reservnäringsämnen, särskildt de 
inulinartade kolhydraten (Kgl. Sv. Vet. Akad. Handl. Bd. 23). 
