25 
m<®», voro mindre hâriga än vanlig M. album X rubrum. 
Ett härligt fait, för den, som vill göra nya namn! 
Linnés Aconitum lycoctonum 
är ett kollektivt species, som har representanter i de fiesta 
af Europas högländer och i Sibirien. Ur detsamma afskilde 
Ko el le 1788 sâsom egen art A. septentrionale med angifven 
utbredning i Skandinavien, Ryssland och Sibirien. Han 
skiljer den frân all öfrig lycoctonum dels genom blfi blom- 
mor dels genom följande jämförelse: »simillimum A. lycoc- 
tono , sed altius, foliorum dentes longiores; corollarum galeæ 
longiores; nectaria magis obliqua». Sedan blommornas färg 
visât sig mindre konstant — den nordlige har ibland svaf- 
velgula, den sydlige understundom blä — künde ingen grunda 
nägon artskillnad pä de öfriga, alltför relativa karak- 
tärerna, hvarför H. G. L. Reichenbach, i sitt epokgörande 
arbete (111. spec. Aconiti generis 1827—1830) förkastade 
Koelles namn och uppdelade den Linneanska arten i fiera 
species, af hvilka det skandinaviska fick behälla namnet 
A. lycoctonum L. 1 ) Och det med rätta! Ty ingen kan 
väl förneka, att den Aconitum, med hvilken Linné pâ sin 
Lapplandsresa gjorde bekantskap, är grundtypen till bans 
A. lycoctonum i Fl. Lapp., Fl. suec. och Sp. plant, och därför 
vid artens delning har arfsrätt tili det Linneanska namnet. 
Koelles septentrionale var för öfrigt redan dâ ett för- 
brukadt namn, ty Martius hade användt det för den ryske, 
Wahlenberg för den karpatiske, och ungerska auktorer 
för en tredje art i Reichenbachs mening. »A. lycocto- 
num*, skrifver han, plurium auctorum quæras sub A. the- 
lyphono et imprimis sub A. vulparia , Linneanum enim no- 
men Linneanæ speciei retinui . 
De färgvarieter, jag observerat, äro en hvit med ytterst 
svag anstrykning af gult (Bot. Not. 1885 pag. 150) och en 
hvitgul eller rättare svafvelgul (Ö. K. V. A. 1889 pag. 77). 
Den förre skulle jag ju kunnat kalla f albescens , men det 
’) Det i Linnés herbarium förvarade exemplar, som bitr 
namnet A. lycoctonum , är obestridligen var nordiska art. 
