120 
ur den linnéanska -arten utbrutit de sydligare formerna och 
latit den skandinaviska behâlla det gamla namnet, men da 
han icke gjort det, fordrar prioritetsprincipen, att vi nu god- 
kanna hans namn A. septentrionale. 
X. anför nu visserligen Reichenbachs auktoritet 
för sin âsikt. men han förbiser därvid, att principen att 
bibehâlla det âldsta namnet, oafsedt om det tilltalar ens 
smak eller icke, pä hans tid ännu icke gällde som fastslagen 
regel. N. vill nu ytterligare -sâsom stöd för förkastandet 
af Koelles namn pâstâ attdetvar förbrukadt dâReichen- 
bachs arbete utkom; Wahl en b er g skulle nämligen ha 
begagnat det för den karpatiska växten, Martius för den 
ryska, o. s. v. Det är emellertid äter ett felaktigt resonne- 
mang, ty Wahlenberg använder i Flora Carpatorum 
namnet A. Lycoctonum i samma uppfattning som Linné 
sjelf gifvit det samt anför Koelles namn endast som syno- 
nym, och Martius 1 ) begagnar ä sin sida namnet A. sep- 
tentrionale heit i anslutning tili Ko eile. Men att denne 
afsett den skandinaviska växten framgâr af hans citât bl. a. 
af Gunneri Flora norvegica. 
I Neuman II linner man bägge namnen. här betraktas 
formen Iran Kerkevare säsom identisk med den mellan- 
europeiska A. Lycoctonum och uppställes som hufvudart 
under hvilken vär vanliga bläblommiga form fär plats säsom 
subspecies. 2 ) Detta är icke efterföljansvärdt, ty redan den 
första upptäckaren, Wahlenberg, framhäller iu uttryck- 
ligen 3 ), att blomfärgen är den enda olikheten, under det 
han i fräga om den karpatiska växten Säger 4 ): Forsan 
Lycoctonum coeruleum Carpatorum quodammodo distingvi 
potest a Lapponiae». 
4 ) Prodromus florae mosquensis. Ed. II, Leipzig 1817. 
2 ) Visserligen har Ahlfvengren utarbetat den del af Neu- 
man II, som omfattar Aconitum, men dâ N. talar om sin flora» 
pâ ett sâdant satt, att det synes som han haft sin hand med i 
redaktionen af Samtliga delar, sâ fàr väl arrangemanget betraktas 
som uttryck för hans dävarande uppfattning. 
3 ) Flora lapponica. Berlin 1812. S. 152. 
4 ) Flora Carpatorum principalium. Göttingen 1814. S. 163, 
