231 
geografema ägnat för liten uppmärksamhet ât de egen- 
domligheter i de formationsbildande växternas byggnad, 
som just härröra fràn deras lif i slutna bestftnd, anpass- 
ningar, hvilka i det följande sammanföras under namnet 
>sociala anpassningar . 
Som exempel pâ typer bland sociala växtarter nämnas 
grantypen (Hippuris, gran, lärkträd, Equisetum, Polytrichum 
commune, Characéer), grästypen, busktypen. 
>Ett växtsamhälle utmärkes af följande karaktärer. 
De däri ingàende arterna äga sociala anpassningar. Vege- 
tationen är lagbunden, likformig och homogen samt utgöres 
vanligen af en enda eher ett fätal härskande arter, hvilka 
äro upprätt växande och uppnä ungeiär lika höjd, Indivi- 
derna växa mer eller mindre tätt packade, i regel sä att de 
ömsesidigt beskugga hvarandra. Undervegetationen kan 
däremot vara af mer varierande beskaffenhet. Vegetation 
är alltsä ett vidare begrepp an växtsamhälle eller formation : 
växtsamhället är en vegetationsform. 
Sedan kommer förf. tili vegetationsbeskrifningarna 
efter följande indelning: 
A. Naturvegetationer. 
a. Skogar (tall- och björkzonen). 
b. Myrar. 
c. Klippvegetationer. 
d. Randvegetationer (hafsstrands-, strandsnär; lund- 
dälder). 
B. Kulturvegetation er. 
Förf. egnar särskild uppmärksamhet ät fjällväxterna 
i tallzonen. Fröspridningen kommer tili väsentlig del till 
stând direkt frân fjällen ned i dalen, mera sällan frän den 
ena läglandskolonien tili den andra. 
Slutligen komma vi till förf:s behandling af nagra 
växtarters invandring till arktiska Norge, nämligen Pinus 
silvestris v. lapponica, Polenioniinn coentlewn *catnpann- 
latum, Veronica longifolia, Rnbns arcticus Carex festiva och 
