235 
ötver samma ämne, som förf. gjort tili föremäl üör sin bok. 
De résultat, till hvilka han kommit, böra anses betydelse- 
fulla, emedan han i stör Skala experimenterat, hvadan vi 
ansett lämpligt att âtergiiva en del af dessa. 
Formförändring. Kromatoforerna kunna ändra sin 
form. Endast vid en medelintensitet hos ljuset, hvilken ligger 
olika högt hos olika växter, äro de utsträckta, under det att 
de kontrahera sig, sâsnart intensiteten blir för lâg eher för 
hög. Men de äro äfven beroende af andra, talrika, yttre 
inflytanden, ss. temperatur, vattenhalt, kemiska oeh meka- 
niska faktorer, äfven aider och inre friktion, sä att de sam- 
mandraga sig, om en enda af de verksamma faktorerna 
öfverskrider gränsen för den optimala intensiteten. 
Lägeförän dring följer pä tropistisk, taktisk retning, 
men beror icke af retningens riktning, utan pä intensitets- 
skillnaden. Dä kromatoforerna icke äro polärt organiserade, 
kunna deras taktiska egenskaper hvarken betecknas som 
strofiska eher som apobatiska. 
Endast klorofyllskifvorna hos Mesocarpus och Meso- 
tænium Endlicheriamitn installa sig under en bestämd vinkel 
mot den infallande Ijussträlen ; endast dessa äro plagio- 
fototaktiska. Det är icke ljusets riktning som sädan som 
gifver utslaget, utan den genom infallsvinklen betingade 
intensiteten. 
Kromatoforerna gä alltid tili de optimalt belysta de- 
larna af cellen: i ljus af medelintensitet tili de belysta, vid 
solbelysning tili de fördunklade delarne. 
Den speciella fotiska anordningen beror pä cellens 
form och dess läge i förhällande tili ljusets vanliga inträde. 
Det blir möjligt för kromatoforerna att finna den opti- 
mala ljusintensiteten därigenom, att i följd af cellväggarnes 
hvälfning de fördunklade partierna i plasmans hudlager, 
âtminstone pä ena sidan, smäningom öfvergä i de belysta, 
och att äfven dessa belysta Ställen genom partiell reflexion 
frân den hvälfda yttersidan uppvisa gradationer i ljusstyrka. 
En kromatofor träffas saledes icke pâ alla sidor af ljus af 
