tersdrag för mutationen i îrâga. De Vries Säger nämligen 
om Oenothera gigas, att den har en tendons att utbilda fiera 
tvââriga plantor än Oenothera Lamarckiana. Endast 3 aï 
de 8 gigas-individerna blommade pä sommaren och dessa 
1—2 veckor senare än Lamar ckianaindividerna, pä hösten 
kommo sä 2, och i början af Oktober hade ytterligare 1 
skjutit en kräftig stjälk, men dock ännu ej ens vid denna 
sena ärstid bürjat blomma. — Samtliga Oenothera Lamarc- 
kiana blommade redan i är och sä godt som alldeles 
samtidigt. 
Oenothera gigas öfverträffade tili sin höjd föga eher 
ej alls stamarten. Men den ungefär dubbelt gröfre stjälken, 
de korta stamleden och de kraftiga, mörkgröna och tätt- 
sittande bladen gjorde, att man strax fick det intrycket, att 
man här ej hade med hufvudarten att göra. Och ännu bjär- 
tare visade sig detta pä de stora och tjocka blomknopparna 
och de utslagna blommorna, hvilka voro nära 1 /a större än 
dennas och hade starkare glänsande kronblad. Äfven fruk- 
terna voro olika stamartens, kortare och tjockare, mot 
toppen ej sä stärkt afsmalnande som dennas utan nästan 
tvärhuggna. 
Kort sagdt, tili alla karakterer visade den sig fullkom- 
ligt öfverensstämma med de Vries mutation gigas. 
Âr 1907 erhölls ingen annan mutation. I är däremot 
har jag af frön frän en vanlig Oenothera Lamarckiana frän 
i fjor erhällit ännu en mutation, som lika iögonfallande som 
gigds skiljer sig frän stamarten. Den tycks i det närmaste 
stämma med de Vries mutation scintillons. Den är mindre 
än Oenothera Lamarckiana, har mindre och smalare blad, 
hvilkas spets är tvärt afsatt och hvilkas hufvudnerver äro 
alldeles hvita (hos stamarten äro de vanligen nägot rödt 
anlupna). Vidare saknar den alldeles sidogrenar, hvilka 
säväl hos Lamarckiana som gigas äro rikt och kräftigt 
utvecklade. Blommorna äro nägot mindre än Lamarckia- 
nas, och foderpipen säväl som frukternas kanter rödaktiga. 
Om denna mutation verkligen är densamma som de 
