är dömd att skjuta upp sin knopp alldeles invid moder- 
växten. Näringen blifver för knapp, och individet fär en 
prägel ai svaghet öfver sig. Har det förmägan att fortplanta 
sig, mäste afkomman bliiva svag och dcgenerad. Att i 
denna uppsats söka systématisera dessa mellanformer är ej 
min mening. Jag har endast velat väcka botanisternas 
uppmärksamhet pä deras tillvaro och bedja dem icke koka 
dem — redan Reichenbach skref sitt drastiska eh eu , dä 
han lick se kokta exemplar — utan pressa dem pä vanligt 
satt samt anteckna bladens iärg, lläckighet, riktning och 
grad af rännformighet, de öfre kalkbladens läge, läppens 
form, veckning, färg och tatuering samt att i särskildt pap- 
persveck utbreda och pressa nägra blommor. Vilja de 
sända mig nägot litet af skörden, blifver jag dem mycket 
förbunden. Meningen med dessa rader är i stället att söka 
begränsa nägra särskilda typer, som äro lätta att känna 
igen. 
Som bekant använder sig naturen af tvä medel att 
framkalla den effekt, som skall vinnas genom blommorna. 
Det ena verkar genom ja och stora, det andra genom 
miinga och smä blommor. Sä ock inom incarnata- gruppen. 
Till de stör- och fäblommiga höra O. angustifolia Lois, 
och O. latifolia L., den förra’med smala, den senare med 
breda blad; tili de smä- och rikblommiga höra O. incarnata 
L. och O. erneut a O. F. Müll., den förra med stärkt iör- 
längda, oftast ofläckade blad, den senare med korta, oftast 
fläckade blad. Dessa fyra typer äro frän hvarandra myc- 
ket väl skilda, och böra därför uppföras säsom arter, icke 
säsom underarter under en och samma art. Att liera för- 
fattare hafva den senare uppfattningen, torde hero därpä, 
att de icke fätt syn pä själfva typerna utan lätit sig förvillas 
af det däliga sällskap» — de omnämnda mellanformerna 
— i hvilket de ofta uppträda. 
Innan jag börjar med bicarnata-gruppen, vill jag 
nämna nägra ord om 
Orchis metadata L. var. obscura; nov. var. O. macu- 
